Справа № 278/3059/25
Провадження № 22-ц/801/1302/2026
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Справа № 278/3059/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М., секретар Кулішко Б.А., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року, ухвалене суддею Дзерином М.М., повне рішення складено 30 березня 2026 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав,
встановив:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З батьком дитини у зареєстрованому шлюбі вона не перебувала, однак на підставі п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України ОСОБА_2 визнав себе батьком дитини.
11 квітня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано судовий наказ у справі №127/4933/22, яким стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
21 червня 2022 року головним державним виконавцем Ямпільського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) відкрито виконавче провадження №69275146 з примусового виконання судового наказу №127/4933/22. 
20 грудня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення у справі №127/19718/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки у розмірі 1/6 частини заробітку (доходів) ОСОБА_2 , щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. 
ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів не має. 
Позивач вказує, що дочка проживає разом із нею по АДРЕСА_1 . Вихованням дитини займається вона разом із вітчимом ОСОБА_4 .. 
ОСОБА_2 , як батько, володіє інформацією стосовно місця перебування ОСОБА_1 та дитини, з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні з дитиною, прийманні участі батька у вихованні та піклуванні про доньку. Вищенаведені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, покладені на нього законом. Нехтування батьківськими обов`язками з боку батька, на думку позивача, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. ОСОБА_2 життям дитини не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з дитиною, ухиляється від своїх обов`язків по вихованню, не надає матеріальної допомоги, хоча аліменти, які визначені рішенням суду сплачує, разом з тим розмір таких аліментів є мізерними, який не може покрити половини витрат позивача, які остання сплачує на життя дитини, забезпечення одягом, їжею, предметами побуту, які є необхідними для гармонійного розвитку дитини. Останній раз ОСОБА_2 бачив доньку восени 2024 року, після цього він дочку не бачив, не спілкувався з нею по телефону та взагалі не цікавився її життям. 
Вказане стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_2 : не навів жодного обґрунтування тому, чому він не виконує свої батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_5 ; жодного разу не вітав дитину з днем народження; фактично ухилився від участі в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність; за сім років ОСОБА_2 бачив дитину фактично кілька разів, не виявляє інтересу до її здоров`я, фізичного та духовного розвитку; ОСОБА_2 , як батько, не виконує по відношенню до дитини взагалі ніяких обов`язків, а цим фактично займається інша особа – ОСОБА_6 , якого дитина називає батьком. Суд не надав належної правової оцінки сукупності доказів, які підтверджують факт систематичного та свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є самостійною підставою для застосування такого заходу.
18 травня 2026 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Також просить поновити йому строк для подачі відзиву на позов з тих підстав, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження отримала його мати без апеляційної скарги. У подальшому, на його заяву про отримання копії апеляційної скарги, апеляційну скаргу було направлено також за місцем його реєстрації, а не фактичного проживання, яку також отримала його мати. Копію апеляційної скарги надіслала йому мати за місцем його фактичного проживання, яку він отримав 15 травня 2026 року.
У ч. 1 ст. 360 ЦПК України зазначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Встановлено, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження. Роз`яснено ОСОБА_2  право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
Вказану ухвалу направлено разом з апеляційною скаргою на адресу ОСОБА_2 , зазначену в апеляційній скарзі: АДРЕСА_2 .
Поштове відправлення вручено адресату 01 травня 2026 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
06 травня 2026 року від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій він вказав, що йому надійшла лише ухвала про відкриття апеляційного провадження разом із супровідним листом, без апеляційної скарги. Просив направити копію апеляційної скарги за адресою свого фактичного місця проживання:   АДРЕСА_3 .
На вказану заяву листом від 07 травня 2026 року, за вказаною в ній адресою (відповідного до змісту супровідного листа), було направлено копію апеляційної скарги.
ОСОБА_2 стверджує, що копію апеляційної скарги знову було направлено на адресу його реєстрації, на підтвердження чого надав фотокопію поштового конверту.
За змістом ч. 1, 4 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Оскільки з невідомих суду причин поштове відправлення було направлено на адресу, відмінну від тієї, яка вказана у супровідному листі, а відзив на апеляційну скаргу подано на третій день з моменту отримання апеляційної скарги (отримання поштового відправлення від матері), зважаючи на зазначені відповідачем в обґрунтування заявленого клопотання про поновлення процесуального строку обставини, з метою забезпечення рівності прав учасників справи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_2 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.4).
З копії довідки про місце проживання від 16 квітня 2025 року №6, виданої ОСББ «Шмідта-69» встановлено, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 спільно з чоловіком ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
З копії судового наказу №127/4933/22, виданого 11 квітня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області встановлено, що з  ОСОБА_2 стягуються на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 лютого 2022 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.5).
21 червня 2022 року, на підставі вказаного судового наказу, головним державним виконавцем Ямпільського районного відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрито виконавче провадження №69275146 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження №69275146 (а.с.6).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 грудня 2022 року у справі №127/19718/22 зменшено розмір аліментів, що стягуються на підставі судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2022 року (справа №127/4933/22) з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, на 1/6 частину заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, починаючи з дня набрання законної сили даним рішенням (а.с.8).
З копії постанови про прийняття виконавчого провадження від 27 квітня 2023 року встановлено, що державним виконавцем Хорошівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) прийнято виконавче провадження №69275146 з примусового виконання судового наказу, виданого 11 травня 2022 року Вінницьким міським судом Вінницької області (а.с.12).
Станом на 30 квітня 2025 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 відсутня, що підтверджується копією розрахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 по виконавчому листу №127/4933/22 від 11 травня 2022 року (а.с.13).
З копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 10 квітня 2025 року встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , систематично, згідно плану відвідує лікаря педіатра у КНП «ЦПМСД №5» м.Вінниці разом з батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .. На диспансерному обліку дитина не стоїть, здорова (а.с.14).
Відповідно до копії довідки №01-16/11, виданої директором КЗ «Заклад дошкільної освіти №37 Вінницької міської ради» від 14 квітня 2025 року ОСОБА_7 , за підписом вихователя ОСОБА_8 , вихованням дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займаються мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 .. Приводять та забирають дитину, систематично цікавляться життям дитини в садочку, спілкуються з вихователями, відвідують батьківські збори. Дитина завжди охайна, доглянута. Біологічний батько дитини ОСОБА_2 не підтримує контакт з дошкільним закладом, жодного разу не з`являвся в садочку та життям дитини не цікавився (а.с.10).
Відповідно до копії довідки №10, виданої директором ФОП ОСОБА_9 від 25 квітня 2025 року, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідувала заняття в дитячому розвивальному центрі «Навчалочка» з 01 вересня 2024 року по 25 квітня 2025 року. За цей період часу на заняття дитину приводили мати ОСОБА_1 та вітчим ОСОБА_4 .. Біологічний батько дитини ОСОБА_2 жодного разу не з`являвся у дитячому розвивальному центрі «Навчалочка» та життям дитини не цікавився (а.с.11). 
Орган опіки та піклування Вінницької міської ради 05 лютого 2026 року надав висновок №01/00/011/6858 про недоцільність позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що орган опіки та піклування міської ради вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки наявні обставини не свідчать про ухилення батька від виконання своїх обов`язків, а позбавлення батьківських прав суперечитиме найкращим інтересам дитини (а.с.168-170).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав , якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та характеристик учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін прийшов до висновку, що передбачені частиною першою статті 164 СК України підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відсутні. У справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з матір`ю, а навпаки батько під час розгляду справи заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання доньки відповідно до рішення суду, при цьому заборгованість зі сплати аліментів відсутня, що свідчить про виконання ним обов`язків щодо матеріального забезпечення дитини відповідно до вимог Сімейного кодексу України.
Суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено наявності порушень батьківських обов`язків відповідачем у тій мірі, що могло б слугувати підставою для задоволення позову. Показання свідків свідчать лише про фактичну участь співмешканця позивача у повсякденному житті та вихованні дитини, однак не заперечують формального виконання відповідачем обов`язків щодо утримання дитини. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Позовні вимоги базуються лише на тому, що батько недостатньо уваги приділяє доньці. Ці вимоги не містять посилання на необхідність захистити дитину від будь-якої небезпеки або будь-яких інших переконливих доводів щодо застосування крайнього заходу впливу на батька. Поведінка відповідача загалом свідчить про його бажання, як батька, брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою, його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки.
Тому суд дійшов висновку, що наразі позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
Проте суд вказав, що встановлені ним обставини справи, зокрема щодо недостатньої участі батька у житті дитини, її навчанні, вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів обставин свідомого ухилення батьком дитини від виконання ним своїх батьківських обов`язків та наявність підстав для застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення його батьківських прав по відношенню до доньки, а відтак відмовив у задоволенні позову.
Тобто, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для застосування до відповідача такого крайнього й виключного способу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносного його малолітньої дочки.
Апеляційний суд, за обставин даної справи, погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до батька такого виключного заходу в інтересах дитини.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
У справі відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зв`язків дитини з батьком, вжиття заходів щодо збалансування інтересів батька й дитини.
Як стверджує ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не надав оцінки сукупності доказам, які підтверджуються факт систематичного та свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Зокрема, судом не взято до уваги, що ОСОБА_2 : не навів жодного обґрунтування тому, чому він не виконує свої батьківські обов`язки відносно дочки ОСОБА_5 ; жодного разу не вітав дитину з днем народження; фактично ухилився від участі в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність; за сім років ОСОБА_2 бачив дитину фактично кілька разів, не виявляє інтересу до її здоров`я, фізичного та духовного розвитку; ОСОБА_2 , як батько, не виконує по відношенню до дитини взагалі ніяких обов`язків, а цим фактично займається інша особа – ОСОБА_6 , якого дитина називає батьком.
Свідоме ухилення від батьківських обов`язків - це систематичне та навмисне невиконання батьками своїх прямих зобов`язань щодо дитини.
Систематичне ухилення від виконання батьківських обов`язків - це неодноразове невиконання матір`ю або батьком своїх прямих обов`язків щодо виховання, утримання та розвитку дитини, передбачених Сімейним кодексом України.
Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі.
Як вказувала ОСОБА_1 у позовній заяві і вказана обставина не заперечувалася ОСОБА_2 у відзиві на позов, останній вказаний батьком у свідоцтві про народження за спільною заявою сторін.
Фактичним місцем проживанням ОСОБА_1 із дочкою є: АДРЕСА_1 . 
Фактичним місцем проживанням ОСОБА_2 є: АДРЕСА_3 .
Тобто, батько дитини проживає в іншому регіоні країни, і вказане ставить батька у нерівне становище порівняно із матір`ю дитини, яка на постійній основі проживає разом з дочкою, і унеможливлює відвідування ним навчального закладу та закладу охорони здоров`я.
ОСОБА_2 бере участь в матеріальному забезпеченні дитини, сплачує аліменти на підставі судового рішення, про що свідчить відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів.
У даному випадку ОСОБА_2 у відзиві на позов категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, вказуючи, що позивачем не доведено факт ухилення його від участі у вихованні дочки.
Апеляційний суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04), у якій він наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Подання ОСОБА_2 клопотання про розгляд справи у його відсутність не свідчить про його ухилення від участі у розгляді справи, оскільки участь учасника справи у судових засіданнях є його правом. 
Явка ОСОБА_2 у судове засідання обов`язковою судом не визнавалася, а свою позицію щодо вимог позову він висловив у відзиві.
Крім того, як слідує із висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, останній брав участь у засіданні комісії. Пояснив, що сплачує аліменти, спілкується з дочкою телефонним зв`язком та приїздить, коли є можливість. Вітав дитину з днем народження, поштовим відправленням надсилав одяг у подарунок. Він та його мати, за можливості, забезпечують дитину продуктами харчування. Стверджував, що цікавиться життям, здоров`ям дитини та не є байдужим до її долі. 
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечує вказаних обставин. Як і не зазначає періоду, протягом якого ОСОБА_2 ухилявся від виконання батьківських обов`язків, що позбавляє суд можливості встановити, з якого саме часу розпочалося ухилення.
Так само в позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає, з якого саме часу дитина проживає разом із ОСОБА_4 , який, за словами позивача, є вітчимом.
Участь співмешканця матері дитини у вихованні чи повсякденному її житті, їх спільне проживання не свідчить про втрату батьком дитини статусу батька та не може розцінюватися як підстава для позбавлення батька дитини батьківських прав. 
Такий крайній захід, як позбавлення батьківських прав, не може ґрунтуватися на зміні сімейного стану матері дитини чи появі у житті дитини іншої особи, яка фактично допомагає у вихованні. 
Наявність у дитини позитивних стосунків із вітчимом свідчить лише про формування додаткових соціальних та емоційних зв`язків у сім`ї, але не означає автоматичного припинення природного, юридичного та особистого зв`язку між дитиною та її рідним батьком. 
Дитина має право на збереження сімейних зв`язків із обома батьками, якщо це на становить загрози для її життя, здоров`я чи розвитку. 
Позбавлення батьківських прав не може переслідувати мету «юридичного закріплення» фактичних сімейних відносин між дитиною та вітчимом або створення більш комфортної моделі сім`ї для матері. Основним критерієм є саме наявність передбачених законом підстав для такого крайнього заходу та доведення того, що збереження правового зв`язку з батьком суперечить найкращим інтересам дитини. 
За обставин даної справи, ОСОБА_1 не довела наявність безумовних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що є її процесуальним обов`язком. 
Суд першої інстанції попередив ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки.
Апеляційний суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків визнано у справі №149/2510/21 достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року). У вказаній постанові Верховний Суд, зокрема, зазначив, що у такій правовій ситуації, коли є рішення суду, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, у разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду саме другий з батьків дитини має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не є підставою для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 27 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета