ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року
м. Київ

справа № 127/20270/23
провадження № 61-17584св24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого Крата В. І., 
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант Марина Володимирівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Сала Т. Б., Шемети Т. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Сала Т. Б., Шемети Т. М., 

Історія справи
Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В., про усунення від права на спадкування, зміну черговості спадкування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
після смерті бабусі упродовж встановленого строку до Першої Вінницької державної нотаріальної контори подали заяву про прийняття спадщини - позивач ОСОБА_1 (онука померлої) та відповідач ОСОБА_2 (дочка померлої);
все життя позивач проживала однією сім`єю разом зі своєю бабусею - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дідусем ОСОБА_4 , вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Після смерті дідуся, у бабусі почалися проблеми зі здоров`ям. Позивач опікувалася нею, допомагала матеріально, забезпечувала продуктами харчування та ліками. Сплачувала комунальні та телекомунікаційні послуги як за життя бабусі та і після її смерті;
натомість, відповідач не допомагала бабусі, виявляла байдужість до неї, уникала від обов`язку забезпечити підтримку, допомогу та піклування спадкодавцю, хоча мала таку можливість, ухилялася від надання будь-якої допомоги, усіма діями створювала конфліктні ситуації та обставини, в результаті яких стан здоров`я бабусі різко погіршувався до критичного рівня та сприяла тому, щоб ввести бабусю у безпорадний стан. Зокрема, після таких конфліктів з відповідачем не одноразово викликалась швидка допомога;
в один з чергових разів, а саме 25 грудня 2022 року на ґрунті конфлікту відповідача з ОСОБА_3 , останній стало погано та її було госпіталізовано до КНП «Вінницької міської клінічна лікарні швидкої медичної допомоги», де остання перебувала на стаціонарному лікуванні;
на переконання позивача, відповідач навмисно довела бабусю до такого стану та скориставшись ситуацією необхідності виклику швидкої та оформлення бабусі в лікарню, забрала паспорт громадянина України, який належав останній та викрала інші її речі;
03 січня 2023 року ОСОБА_3 направлено до стаціонару КНП «Вінницька міська клінічна лікарня № 3» з діагнозом інфаркт мозку внаслідок неуточненого закупорення або стенозу церебральних артерій, ішемічний інсульт (25 грудня 2022 року) в басейні ліва середньої мозкової артерії на ґрунті цереброклерозу, де вона знаходилась до 16 січня 2023 року;
знаходячись на стаціонарі в МКЛ № 3, бабуся просила звернутись до лікаря, щоб забезпечити їй можливість скласти заповіт на ім`я позивача. Виконуючи волю померлої позивач звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б., який повідомив що для складання заповіту необхідний паспорт бабусі;
відтак, за волею ОСОБА_3 позивачем було здійснено виклик поліції з метою залишення заяви за фактом викрадення паспорту та інших речей померлої;
17 січня 2023 року ОСОБА_3 переведено до відділення «Хоспіс» КНП «Вінницька міська клінічна лікарня №3, де ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла, діагноз 167.2. Хронічна церебно-васкулярна недостатність. Церебральний атеросклероз;
за час перебування бабусі у лікарні, відповідач не надавала жодної допомоги, усі ліки купувалися за рахунок позивача, навпаки відповідач будучи обізнаною про стан ОСОБА_3 приходила до лікарні і навмисно вчиняла конфліктні ситуації. Після приходу матері в лікарню стан ОСОБА_3 різко погіршувався;
крім цього, 21 червня 2023 року позивач звернулась до відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме що ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, незаконно, проти волі ОСОБА_3 заволоділа належним їй паспортом громадянина України та ключами від квартири, з метою умисного перешкоджання ОСОБА_3 скласти заповіт на ім`я онуки - ОСОБА_1 та отримання в майбутньому права на спадкове майно та позбавлення її права на таке майно, чим вчинила кримінальне правопорушення, а також, що ОСОБА_5 протиправно заволоділа мобільним телефоном вартістю 1000 грн, грошовими коштами 20 000 грн, які, належали ОСОБА_3 , які витратила на власний розсуд, чим вчинила злочин. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2023 року задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано уповноважених осіб відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області внести відомості викладені у поданій ОСОБА_1 заяві від 21 червня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На підставі викладеного просила:
усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та змінити ОСОБА_1 чергу спадкування на першу чергу спадкування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року у складі судді Федчишена С. А., позов задоволено. Усунуто ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Змінено ОСОБА_1 чергу спадкування на першу чергу спадкування. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2147,20 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_3 дійсно перебувала у безпорадному стані внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби, потребувала догляду та сторонньої допомоги і матеріальної допомоги, неодноразово зверталася до сімейного лікаря за медичною допомогою. Позивач довгий час більше п`яти років, проживала разом із спадкодавцем, фактично утримувала її та доглядала, займалась лікуванням, вела зі спадкодавцем спільне домашнє господарство. Відповідач в судовому засіданні наполягала, що матір хворіла, але від виконання обов`язку по догляду і матеріальному утриманні матері не ухилялась, проте жодних письмових доказів на підтвердження наведених обставин суду не надала. Отже, самоусунувшись від виконання своїх обов`язків по утриманню матері, яка потребувала утримання та догляду, відповідач втратила право на спадкування за законом.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року. Відкрито апеляційне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В., про усунення від права на спадкування, зміну черговості спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року. Зупинено дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року.

Задовольняючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, апеляційний суд виходив з того, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області ухвалене 10 липня 2024 року, а його повний текст складений 19 липня 2024 року, таким чином останнім днем для подання апеляційної скарги є 19 серпня 2024 року - перший робочий день після вихідного дня. Згідно ухвали Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року вперше ОСОБА_2 була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції 01 серпня 2024 року. Однак цією ухвалою апеляційна скарга ОСОБА_2 була визнана неподаною та повернута скаржниці на підставі частини другої статті 357, статті 185 ЦПК України. Надалі ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року у зв`язку із тим, що рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не було переглянуте, що виключає можливість його перегляду у касаційному порядку. 07 жовтня 2024 року ОСОБА_2 безпосередньо до апеляційного суду повторно подала апеляційну скаргу. За таких обставин, причини пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження є поважними та підлягають поновленню.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М. В. про усунення від права на спадкування, зміну черговості спадкування відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки останньої (зокрема, відмови від надання допомоги), а також перебування спадкодавця у безпорадному стані та її постійну потребу у такій допомозі саме від відповідача, які входять до сукупності обставин передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України. При цьому, позивач не навела, якої конкретної допомоги потребувала спадкодавець, від надання якої відповідач самоусунулась. Наявність в матеріалах справи виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого терапевтичного відділення № 30 від 16 січня 2023 року не є підтвердженням безпорадного стану ОСОБА_3 та потребу у наданні допомоги, через безпорадній стан. Поряд з цим госпіталізація ОСОБА_3 та перебування її на стаціонарному лікуванні не підтверджує факт відмови відповідача від надання допомоги, а також можливості надання такої зі сторони ОСОБА_2 . Відсутність хоча б однієї умови виключає настання наслідків передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, зокрема, усунення особи права на спадкування. Звернення позивача до органів поліції з заявою про можливе викрадення паспорту померлої, а також внесення відомостей до ЄРДР за вказаним фактом, не є безумовним підтвердженням умисного перешкоджання спадкодавцеві скласти заповіт, зокрема, з боку відповідача.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року, в якій просила скасувати ухвалу про відкриття апеляційного провадження та постанову апеляційного суду та передати справу до Вінницького апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження. 

Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження без достатніх правових підстав, не навів в ухвалі мотивів такого поновлення, не зазначив обставини, які дають підстави вважати поважними причини пропуску такого строку, а тому застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, висновків Верховного Суду у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц;
суд апеляційної інстанції після виходу до нарадчої кімнати, поновивши апеляційний розгляд прийняв до розгляду усні зміни, які зробив апелянт до апеляційної скарги (прохальної частини) поза строки визначені статтею 364 ЦПК України та постановив рішення з урахуванням таких змін без урахування висновків викладених в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц;
апеляційний суд прийняв постанову без урахування висновків щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 385/878/19, від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 521/19609/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 142/287/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц щодо підстав для усунення від права на спадкування та зміну черговості спадкування.

У лютому 2025 року ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» та засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_6 .

На обґрунтування відзиву зазначила, що:
ОСОБА_2 є особою похилого віку та особою з інвалідністю 3 групи. В зв`язку з важким матеріальним станом вона не мала можливості укласти договір з адвокатом, тому вперше подала апеляційну скаргу самостійно, ухвалу про залишення скарги без руху вона не отримувала. Проте постійно цікавилась рухом справи та особисто отримала ухвалу про повернення апеляційної скарги після чого звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, але помилково оскаржила рішення суду першої інстанції. Після отримання ухвали Верховного Суду, вона одразу повторно подала апеляційну скаргу, тому апеляційний суд обґрунтовано поновив їй строк на апеляційне оскарження;
посилання позивача на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду є безпідставним та необґрунтованим;
так само є безпідставними доводи позивача по суті спору. Верховний Суд сформував чітку позицію у такій категорії справ (див. постанови від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 04липня 2018року усправі №404/2163/16-ц, від19 червня 2019року усправі №491/1111/15-ц, від02 березня2020 рокуу справі№ 133/1625/18);
у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували той факт,
що           ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані, 
суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого терапевтичного відділення № 30 від 16 січня 2023 року не є підтвердженням безпорадного стану ОСОБА_3 та потреби у наданні допомоги через безпорадний стан;
ОСОБА_3 не була інвалідом, у матеріалах справи відсутні медичні висновки, які б підтверджували необхідність здійснювати постійний догляд за нею, вона сама ходила, пересувалась громадським транспортом, сама себе обслуговувала, готувала їжу, прибирала, прала, виходила до магазину недалеко від дому;
також ні документально, ні показами свідків не підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 ухилялась від надання будь-якої допомоги         ОСОБА_3 ;
позивач не зазначила в чому саме полягає незастосування висновків щодо норм права, викладених Верховним Судом у вказаних постановах Вінницьким апеляційним судом;
з огляду на вищевикладене вважає, що ухвала від 14 жовтня 2024 рокута постанова від 28 листопада 2024 року Вінницького апеляційного суду є законними таобгрунтованими, а тому касаційна скарга   ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/20270/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У квітні 2025 року матеріали справи № 127/20270/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_7 , про зупинення дії постанови Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 20 січня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі №521/2816/15-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 203/642/14-ц, від 08 листопада 2022 року у справі № 457/174/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 385/878/19, від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 521/19609/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 142/287/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 554/4064/17-ц).

Позиція Верховного Суду

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута. Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:
«правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);
«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року);
«у декількох попередніх справах, у яких порушувалися доволі схожі процесуальні питання, Суд встановив, що коли строк для оскарження поновлюється після спливу значного періоду часу без жодної потреби у виправленні серйозних судових помилок чи недоліків правосуддя, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Тоді як вирішення питання про будь-яке поновлення строку на оскарження відноситься саме до повноважень національних судів, такі повноваження не є необмеженими. У кожній справі національні суди мають перевірити, чи є підстави для поновлення строку на оскарження виправданими, а також обґрунтувати своє рішення про поновлення строку. У цій справі провадження було відновлено після затримки у шість місяців, що є суттєво меншим періодом, аніж затримки у понад два роки та один рік відповідно у згаданих справах «Пономарьов проти України» та «Устименко проти України». Проте це не означає, що у цій справі для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції ВССУ користувався необмеженою свободою розсуду, розглядаючи питання про відновлення провадження за поданою із запізненням касаційною скаргою заступника прокурора Херсонської області. ВССУ повинен був застосовувати відповідні процесуальні норми згідно з принципом юридичної визначеності. З цього випливає, що ВССУ просто погодився з аргументом заступника прокурора про порушення строку з «поважних причин», оскільки про рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року він дізнався зі звернення одного з опонентів заявника, поданого до прокуратури 04 квітня 2012 року, і задовольнив його клопотання про поновлення строку. Отже, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування щодо відновлення провадження у справі заявника» (SABADASH v. UKRAINE № 28052/13, § 31-34, ЄСПЛ, від 23 липня 2019 року).

Згідно із статтею 354 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент подачі апеляційної скарги, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

У частині першій статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».

Апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 522/4097/16-ц (провадження № 61-19898св21)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2021 року в справі № 592/6701/19 (провадження № 61-15286св20) зазначено, що «суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України). Наведені вимоги процесуального закону унеможливлюють відкриття апеляційного провадження та апеляційний перегляд справи до вирішення питання щодо поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 760/4789/19 (провадження № 61-1691св22) зазначено, що: «з метою виконання процесуального обов`язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії. За змістом статей 185, 357 ЦПК України повернення апеляційної скарги не позбавляє права повторного звернення в порядку, встановленому законом. Тобто, заявник має право на повторне звернення з апеляційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги і таке звернення відбувається без зволікання. У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 640/18290/19 (провадження № К/9901/35880/20) зазначено, що сам факт повернення апеляційної скарги не є поважною причиною пропуску строку, однак, при вирішенні питання про поважність наведених заявником причин, суд має враховувати також і ті обставини, які стали підставою для повернення попередньо поданої апеляційної скарги, а також характер процесуальної поведінки скаржника щодо виконання своїх обов`язків».

У справі, що переглядається, 
10 липня 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області ухвалив рішення, повне судові рішення складено 19 липня 2024 року (т. 2 а. с. 214-219);
ОСОБА_2 23 липня 2024 року отримала копію рішення (т. 2 а. с. 220);
01 серпня 2024 року ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою (т. 3 а. с. 1-15);
ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року залишено без руху, оскільки апеляційна скарга не відповідає вимогам ЦПК України, а саме: надання апеляційної скарги у новій редакції із зазначенням: 1) адреси місце проживання чи перебування; 2) поштового індексу; 3) реєстраційного номеру облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номеру і серії паспорта (для фізичних осіб - громадян України) ОСОБА_2 , 4) відомостей наявність чи відсутність у неї електронного кабінету у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі; надання копій апеляційної скарги у новій редакції та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи (т. 3 а. с. 56);
ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала, оскільки отримавши 10 серпня 2024 року копію ухвали про залишення без руху апеляційної скарги, ОСОБА_2 станом на 28 серпня 2024 року на адресу апеляційного суду не направила жодної заяви на виконання її вимог (т. 3 а. с. 63);
30 серпня 2024 року ОСОБА_2 отримала копію ухвали від 28 серпня 2024 року (т. 3 а. с. 65);
07 жовтня 2024 року ОСОБА_2 повторно звернулась з апеляційною скаргою (т. 3 а. с. 87-100);
ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року, в тому числі, клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року. Відкрити апеляційне провадження. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржником одночасно порушується питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване, зокрема, тим, що вона бере участь у справі самостійно, є юридично необізнаною, що призводить до виникнення помилок. Крім того зазначає, що за місцем її проживання у с. Гавришівка листи не надходять. Як убачається, рішення Вінницького міського суду Вінницької області ухвалене 10 липня 2024 року, а його повний текст складено 19 липня 2024 року, таким чином останнім днем для подання апеляційної скарги є 19 серпня 2024 року - перший робочий день після вихідного дня. Згідно з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року вперше ОСОБА_2 була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції 01 серпня 2024 року. Однак цією ухвалою апеляційна скарга ОСОБА_2 була визнана неподаною та повернута скаржниці на підставі частини 2 статті 357, статті 185 ЦПК України. Надалі ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року у зв`язку із тим, що рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не було переглянуте, що виключає можливість його перегляду у касаційному порядку. 07 жовтня 2024 року ОСОБА_2 безпосередньо до апеляційного суду повторно подала апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року. За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що причини пропуску ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження є поважними, строки апеляційного оскарження рішення суду підлягають поновленню, оскільки вони пропущені скаржником з поважних причин (т. 3 а. с. 150-151);
з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження;
апеляційний суд при поновленні строку на апеляційне оскарження не звернув уваги, що можливість поновлення строку на апеляційне оскарженні не є необмеженою. При поновленні строку на апеляційне оскарження апеляційний суд не врахував, що сама по собі вказівка про наявність поважних причин для поновлення строку та/або погодження з доводами особи, яка подала апеляційну скаргу, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції;
відповідач самостійно подала апеляційну скаргу, недоліки первісної апеляційної скарги не усунула, після повернення апеляційної скарги, звернулась з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції до Верховного Суду. Вдруге відповідач звернулась з апеляційною скаргою лише в жовтні 2024 року. При цьому в заяві про поновлення строку посилалась лише на те, що сама займається судовим процесом, вперше, тому дуже багато помилок, є державний адвокат, але він пропускає судові засідання, не відповідає на дзвінки, заяв не пише, в с. Гавришівка «Укрпошта» не працює, тому листи не доходять;
апеляційний суд при поновленні строку на апеляційне оскарження не надав оцінки обставинам, на які посилався відповідач у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження, не зазначив поважної причини пропуску строку на апеляційне оскарження, не врахував обставини, які стали підставою для повернення попередньо поданої апеляційної скарги, а також характер процесуальної поведінки скаржника щодо виконання своїх обов`язків, та не навів належного обґрунтування поновлення такого строку чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
за таких обставин касаційний суд вважає обґрунтованим аргумент касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом при поновленні строку на апеляційне оскарження, тому оскаржену постанову апеляційного суду та ухвалу апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження слід скасувати та передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати; передати справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду ухвала Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року та постанова Вінницького апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: І. О. Дундар 
Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко