ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 757/434/24
провадження № 61-836св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І., 

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Громадська організація «Громадське телебачення», 
третя особа - ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Громадської організації «Громадське телебачення», подану адвокатом Пустовіт Анною Сергіївною, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГО «Громадське телебачення» про захист честі, гідності та ділової репутації і спростування недостовірної інформації.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у відеозаписі розслідування hromadske «ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розміщене на каналі «hromadske» на веб-сайті Youtube за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_3 , на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 у публікації ОСОБА_2 під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_6 », на персональній сторінці користувача « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у соціальній мережі Facebook за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8 (альтернативна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_9 ) та у Telegram - каналі ІНФОРМАЦІЯ_10 за посиланням:  ІНФОРМАЦІЯ_10 відповідачем поширено недостовірну інформацію про те, що позивач є проросійським діячем, колаборантом, зрадником, поплічником Росії, про причетність ОСОБА_1 до окупації АР Крим, повідомлено про те, що він нібито курував окупацією Криму в інтересах росіян, тобто фактично повідомлено про вчинення ОСОБА_1 державної зради.
Наведена інформація є неправдивою, принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а також формує в суспільстві негативне сприйняття особи позивача, що вказує на порушення його особистих немайнових прав, які підлягають відновленню та захисту у судовому порядку.
ОСОБА_1 просив суд:
визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 : у відеозаписі під заголовком (назвою): «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_3 ; у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 ; у дописі за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_8 ; у дописі, розміщеному в Telegram-каналі за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_10 ;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на веб-сайті Youtube за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_11 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на веб-сайті  ІНФОРМАЦІЯ_4 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на персональній сторінці користувача « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у соціальній мережі Facebook за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_8 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення у Telegram-каналі за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_10 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»; 
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити відеозапис під заголовком (назвою): « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити публікацію під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 ;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили видалити допис за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_8 ;
зобов`язати ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити допис в Telegram-каналі за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_10 ;
стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року позов задоволено.
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у відеозаписі під заголовком (назвою): «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_3 , у наступних фразах:
«Проросійський діяч, колаборант, зрадник, поплічник Росії. Усе це про експершого заступника голови адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 »;
«…… ОСОБА_1 … були причетні до процесів, що супроводжували окупацію Криму Росією»;
« ОСОБА_1 …керував ОСОБА_11 і ОСОБА_10, які вирішували питання, пов`язані з окупацією Криму, в інтересах росіян…».
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у публікації під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 у наступних фразах:
«Експосадовець адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 … курував окупацію Криму - розслідування»;
«Ексзаступник голови адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 , …. був куратором окупації Криму у 2014 році - про це свідчать аудіозаписи, які опинились у розпорядженні hromadske.»;
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8 у наступній фразі: « ОСОБА_7 … був куратором окупації Криму у 2014 році. Про це свідчать записи телефонних розмов, які опинилися у розпорядженні … журналістів».
Визнано недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі, розміщеному в Telegram-каналі за адресоюв мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_10 , у наступній фразі: «……записи телефонних розмов ОСОБА_1 та його «приятелів» - колишніх українських посадовців. З них випливає - вони були причетні до процесів, які супроводжували окупацію Криму.»
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на веб-сайті Youtube за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_11  вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на веб-сайті  ІНФОРМАЦІЯ_4  вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення на персональній сторінці користувача « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у соціальній мережі Facebook за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 недостовірну інформацію про ОСОБА_1 шляхом розміщення у Telegram-каналі за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_10 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити відеозапис під заголовком (назвою): «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити публікацію під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6» за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити допис за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Зобов`язано ГО «Громадське телебачення» протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набрання рішенням у справі законної сили видалити допис в Telegram-каналі за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Стягнуто з ГО «Громадське телебачення» на користь ОСОБА_1 170 357,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 14 534,40 грн витрат на судовий збір.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що інформація з відеозапису та відповідних публікацій відповідача поєднані однією темою та змістом, відповідно до якого за твердженням відповідача позивач є проросійським діячем, колаборантом, зрадником, поплічником Росії, курував окупацією Криму у 2014 році та був причетним до процесів, що супроводжували окупацію Криму Росією, що нібито доводиться розслідуванням, аудіозаписами (записами телефонних розмов, які опинилися у розпорядженні журналістів), а також словами особи, яка за твердженнями журналістки ОСОБА_2. , обвинувачується у державній зраді та самовільному залишенні місця дислокації на початку повномасштабного вторгнення Росії в Україну. Відповідно до матеріалів справи відповідач заявив про нібито вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь. Разом з тим, відповідно до статті 62 Конституції України, частини другої статті 2 КК України, статті 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відсутність жодних кримінальних проваджень щодо позивача підтверджується: листом Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України від 19 червня 2023 року № 291аз/27/01/3-2023 на № 07-0906/23 від 09 червня 2023 року, листом Головного слідчого управління Служби безпеки України від 15 червня 2023 року № 6/П-1569/2 на № 04-0906/23 від 09 червня 2023 року та листом Офісу Генерального прокурора від 30 серпня 2023 року № 25/3-1622вих-23. Аналізуючи цей факт у сукупності з конституційним принципом презумпції невинуватості, очевидним є те, що за відсутності недостатніх правових підстав стверджувати про те, що особа, яка не перебуває у статусі засудженого, чи в іншому із зазначених процесуальних статусів, має відношення до вчинення кримінального правопорушення. Недостовірність поширеної про позивача інформації підтверджується відсутністю обвинувального вироку, обвинувального акту щодо позивача, зокрема, за будь-які з вказаних у відеозаписі та публікаціях діянь.
Отже, інформація поширена відповідачем не відповідає дійсності та не підтверджена жодними належними і допустимими доказами. Публічні звинувачення будь-якої особи у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України не може ґрунтуватися на чутках та домислах, а мають містити доказове фактичне підґрунтя та не повинні поширюватися до отримання підтверджуючих доказів і перевірки інформації на її достовірність.
З огляду на зміст поширеної відповідачем інформації, вона є негативною, оскільки говорить про суспільно-небезпечну діяльність позивача, створює уявлення про нього, як про злочинця. Поширена відповідачем інформація є взаємопов`язаною i спрямованою на маніпулювання громадською думкою читачів цих веб- сайтів та створення негативного враження про особу позивача. Оспорювана інформація не була перевірена відповідачем на предмет її достовірності, у публікаціях відсутнє посилання на офіційне джерело інформації, дана інформація порушує особисті немайнові права позивача, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями. З огляду на характер використаних мовних засобів, інформація, яка була поширена відповідачем, є твердженням про факти, яких не існувало. 
Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 є адвокатом, заслуженим юристом України, має науковий ступінь доктора юридичних наук та кандидата економічних наук. Був обраний народним депутатом України V-VI скликання, членом Вищої Ради юстиції, заступником Глави Адміністрації Президента з питань судової реформи та судоустрою, членом вчених рад державних вищих навчальних закладів. Тобто позивач має значний досвід, як політичної, державної, так і правової роботи, тому беззаперечно, що інформація, поширена відповідачем, порочить не тільки честь та гідність позивача, а й негативно впливає на його ділову репутацію. При цьому, спірна недостовірна інформація у публікаціях та відео ґрунтується на проведеному журналістському розслідуванні, а не на офіційних доказах, отже відповідачем допущено поширення негативної інформації про позивача без перевірки достовірності такої інформації та наявності фактологічного підґрунтя.
Заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та відповідає, зокрема вимогам статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», статтям 133, 137, 141 ЦПК України. З огляду на наведене, суми компенсації витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 144 500,00 грн та витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги у цій справі, у розмірі 25 857,00 грн (разом 170 357,00 грн) є обґрунтованими, доведеними та підлягають стягненню з відповідача.
Зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року апеляційну скаргу ГО «Громадське телебачення» задоволено частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу змінено, зменшено суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з ГО «Громадське телебачення» на користь ОСОБА_1 , з 170 357,00 грн до 55 857,00 грн.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року залишено без змін.
Стягнуто з ГО «Громадське телебачення» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 15 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції, які стосуються рішення суду в частині позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації і спростування недостовірної інформації, є законними та обґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювана позивачем інформація є оціночним судженням, колегія суддів вважає необґрунтованими. Тексти статей та відеозапису щодо позивача містили послідовний і лаконічний виклад протиправних дій позивача, при цьому автори використовували усталені для ділового стилю мовні звороти, що загалом могли бути витлумачені як такі, що містять перевірені журналістами фактичні дані та не є провокативним перебільшенням авторів у формі суб`єктивних суджень. Колегія суддів враховує, що позивач як офіційна особа має бути більш відкритим до прийнятної критики, ніж приватна особа, та виявляти більший рівень терпіння до уваги журналістів і всього суспільства до кожної його дії. Разом з тим, поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями авторів, а є констатацією фактів про порушення позивачем законодавства, які можуть і мають бути доведені належними доказами. Однак доказів правдивості поширеної інформації або належності її до категорії оціночних суджень відповідач не надав, а матеріали справи таких не містять.
Доводи апеляційної скарги про те, що слова «ймовірно» та «імовірно», які в дійсності містяться в оригіналах оскаржуваних речень, беззаперечно вказують, що оспорювані фрази є нічим іншим, як припущенням, суб`єктивною думкою автора (-ів), в контексті обставин справи колегія суддів відхиляє. Дійсно, межа допустимої критики позивача, як публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, однак при цьому значення слова «ширше» не означає «безмежно», оскільки вони не є тотожними поняттями. У будь-якому випадку, хоча журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних, вона не передбачає права поширення недостовірної інформації, такої, що погіршує репутацію. Враховуючи стан, в якому перебуває країна (в умовах фактичної агресії, у тому числі інформаційної), поширення недостовірної інформації (дифамації), яка є фактичним твердженням про вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, порушує право позивача на захист ділової репутації, адже може спричинити прояви нетерпимості та агресії по відношенню до нього зі сторони невизначеного кола осіб. З огляду на зазначене, за результатом дослідження всіх обставин справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено необхідність захисту репутації позивача.
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті не застосував норму статті 30 Закону України «Про інформацію», яку потрібно було застосувати, відхиляються колегією суддів, оскільки ця норма передбачає звільнення від відповідальності за висловлення оціночних суджень, в той час як правильно встановлено судом, предметом публікацій були фактичні твердження.
Посилання заявника на постанови Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №918/121/20, від 15 травня 2024 року у справі № 757/17241/21-ц є неприйнятними з огляду на те, що вказані постанови прийнято судом касаційної інстанції з огляду на іншу доказову базу у відповідних справах, тобто, хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати, здійснені позивачем на оплату послуг ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» на загальну суму 25 857,00 грн (15 600 грн + 10 257,00 грн) є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані з розглядом справи і підлягають відшкодуванню.
Визначаючи розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не врахував принципів співмірності та розумності судових витрат, не врахував характер правовідносин, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 144 500,00 грн. В цій частині доводи апеляційної скарги відповідача ГО «Громадське телебачення» знайшли своє часткове підтвердження. Відтак наявні підстави для зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з ГО «Громадське телебачення» на користь ОСОБА_1 , з 170 357,00 грн до 55 857,00 грн (25 857,00 грн + 30 000,00 грн).
Аргументи учасників справи
16 січня 2025 року засобами поштового зв`язку ГО «Громадське телебачення» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило оскаржені судові рішення в частині задоволених позовних вимог та стягнення судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також вирішити питання про стягнення судових витрат з позивача.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що в судах відповідач зазначав, що він не поширював інформацію, яку суд зобов`язував відповідача спростувати. Зокрема, зазначалось, що спростуванню підлягають дослівні цитати з поширеної інформації, без їх коригування з боку позивача або суду. Тобто спростуванню підлягають твердження повністю, а не його скорочення чи довільна інтерпретація. Всупереч зазначеному мотивувальні частини оскаржених рішень навіть не містять жодної дослівної цитати інформації, яку відповідач поширив, і які суд зобов`язав спростувати, тобто суди не встановили дійсні обставини справи.
Апеляційний суд встановив, що оригінальні публікації «містять такі слова як «ймовірно», «так чи інакше», «як можна припустити», риторичне питання «чи ні?» тощо, що очевидно свідчить про оціночний характер таких суджень». Це підтверджується й іншими матеріалами справи. Зокрема, у відзиві на позов та в апеляційній скарзі наводилась порівняльна таблиця, з якої можна побачити відмінності між інформацією, яку суд зобов`язав відповідача спростувати, та інформацією, яка насправді поширювалась відповідачем. Отже, наведені в позовній заяві висловлювання були вирвані судом з контексту. Суд зобов`язав спростувати фрази, які первісно використовували слово «ймовірно», що підкреслювало, що йдеться лише про одну з оціночних версій, а не про твердження.
Помилковими також є висновки, що «відповідно до матеріалів справи відповідач заявив про нібито вчинення позивачем суспільно небезпечних діянь», оскільки: такі висновки суду здійснено без аналізу змісту оригіналів оспорюваних фраз; з матеріалів справи вбачається, що відповідач не стверджував і не публікував інформацію, що позивач «вчинив державну зраду», «вчинив злочини проти національної безпеки України», є «стороною кримінального провадження», «колаборантом», «зрадником», «проросійським діячем», «поплічником Росії» тощо; інформація, яка мала бути предметом дослідження в межах даного спору, не містить жодних фактичних тверджень, а є оціночними судженнями; ніхто, окрім самого позивача в позові, в межах справи не заявляв про вчинення ним злочинів. В жодній з оскаржуваних фраз, навіть в редакції позивача, відсутнє будь-яке звинувачення позивача у вчиненні ним злочинів і не стверджується про його винуватість у вчиненні ним кримінальних правопорушень.
Зобов`язавши відповідача спростувати оціночні судження суд порушив вимоги статті 30 Закону України «Про інформацію» та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначені в судових рішеннях відео, публікації, дописи мають значний суспільний інтерес, персона позивача є відомою не лише в Україні, а і на світовому рівні, тож, якщо припустити, що відповідач причетний до поширення оспорюваної інформації, останній як медіа діяв добросовісно і дотримався всіх основоположних принципів національного і міжнародного законодавства щодо висвітлення інформації. 
Оскільки вся оспорювана інформація є оціночними судженнями, що виключає правові підстави для визнання її недостовірною та спростування, то наведене виключає правові підстави і для задоволення позовних вимог про видалення відповідних публікацій, відео. Більше того, видалення інформації із сайту є цензурою діяльності певної юридичної особи.
Витрати позивача на користь «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» не обумовлені необхідністю судового захисту, і для підтвердження факт поширення інформації в Інтернеті цей висновок не потрібен. Між сторонами немає спору стосовно цього факту. Окрім того, як вбачається з наданого договору, вказані послуги надані фізичній особі, яка не є учасником справи. Про надання цих послуг адвокату також в договорі не йдеться.
У судів були відсутні правові підстави для задоволення клопотання позивача від 23 червня 2024 року про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі за послуги, наведені в акті № 2-03- 2712/2023 від 21 березня 2024 року, оскільки відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження погодження між позивачем та адвокатом порядку формування вартості послуг, у тому числі перелічених в указаному акті, виключає можливість здійснити перевірку відповідності заявлених до стягнення витрат, тобто свідчить про явну необґрунтованість таких витрат. Наведене є самостійною підставою для відмови в задоволенні клопотання про компенсацію цих витрат.
18 лютого 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені судові рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що доводи відповідача фактично зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин,виходить за межі перегляду справи касаційним судом, тобто зводяться до незгоди з рішеннями суду. Позивачем оспорюється виключно та інформація, яка була поширена відповідачем у відеозаписі, публікації та дописах. Жодної власної неіснуючої інформації позивачем заявлено не було, так як і не відбулось жодного спотворення цієї інформації. Отже, відповідач зобов`язаний спростовувати інформацію, яку він поширював. Інша інформація з відеозапису та публікацій, яка не ввійшла до предмету позову, не змінює зміст оспорюваної інформації про позивача. Позивач самостійно визначає, яку інформацію щодо себе слід визначити як предмет позову та оспорювати, оскільки це право виключно позивача. При цьому, процесуальні документи позивача містять посилання на відеосюжет та публікації в цілому, і суди вивчали та надавали оцінку не тільки оспорюваній інформації, а й в цілому всій інформації, що містилася у відеозаписі та публікаціях. Судом досліджено поширену відповідачем інформацію, встановлено факт поширення спірної інформації та весь зміст фраз, відеозапису та всіх публікацій, а також встановлено, що спірна інформація є твердженнями про факти вчинення кримінально караних діянь, що не відповідає дійсності, судом спростовано саме ту інформацію, яка була поширена відповідачем.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд в своїй постанові сам вже вказує про наявність в публікаціях слів «ймовірно», «так чи інакше» тощо, то на наведене вказував апеляційний суд в контексті оцінки доводів апеляційної скарги, які було відхилено. Відповідач наводить таблицю нібито з відмінностями між поширеною інформацією та інформацією, спростованою судом, однак при цьому cкаржник спотворює поширену ним інформацію, що вбачається з першоджерела (записів) цієї інформації. Вставні слова не змінюють зміст повідомленої інформації про позивача, яка є однозначною.
Судами виконано зобов`язання щодо розмежування фактичних даних від оціночних суджень з посиланням на статтю 277 ЦК України, статтю 30 Закону України «Про інформацію» та надана оцінка спірній інформації.
Поширена щодо позивача недостовірна інформація є такою, що принижує його честь і гідність, а також шкодить діловій репутації, з огляду на те, що містить негативні відомості про позивача. За характером висловлювань і вжитих словосполучень ця інформація є фактичними твердженнями, оскільки за змістом в ній стверджується про те, що позивач є проросійським діячем, колаборантом, зрадником, поплічником Росії, про причетність ОСОБА_1 до окупації АР Крим, повідомлено про те, що він нібито курував окупацією Криму в інтересах росіян, тобто фактично повідомлено про вчинення ОСОБА_1 державної зради тощо. В цілому весь зміст відеозапису та публікацій містить постійні згадки про позивача в контексті протиправних злочинних дій (не тільки ті, що містяться у оспорюваних фразах), та в цілому орієнтований на те, щоб виставити позивача головним злочинцем в цих діяннях та зрадником України. Спірна інформація щодо позивача є такою, що може бути перевірена на предмет її достовірності. Дії, про які повідомлено відповідачем та третьою особою, підпадають під ознаки кримінально караного діяння, що, у свою чергу, виключає віднесення цієї інформації про позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність. Позивачем такі твердження спростовані належними доказами.
Відповідач, здійснюючи журналістську діяльність, як онлайн медіа в розумінні Закону України «Про медіа», має не тільки професійні права сприяти доведенню до громадськості інформації, яка становить предмет суспільного інтересу, а й обов`язки, відповідно до яких журналіст зобов`язаний подавати для поширення достовірну інформацію та дотримуватися вимог Кодексу етики українського журналіста, не використовувати інформацію для посягання на права і свободи людини, а також розмежовувати факти, судження та припущення, щоб не допускати розповсюдження інформації, яка містить упередженість чи необґрунтовані звинувачення. Всі ці принципи журналістики були грубо порушені відповідачем, оскільки поширено фактично заздалегідь придуману, нечесну та неправдиву інформацію про вчинення позивачем злочинних дій проти держави Україна, про видуману самим відповідачем стратегію розвитку окупованого Криму та те, що позивач нібито цим керував, про те, що нібито вся ця надумана інформація підтверджена розслідуванням та цьому є докази.
Щодо вирішення судом питання про розподіл судових витрат, то відповідач заперечував поширення саме ним інформації щодо позивача, тому факт поширення оспорюваної інформації саме відповідачем та зміст інформації позивач доводив належними доказами, зокрема, звітами та довідками ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет «Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», компетентність якого у здійсненні ним функції з проведення фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет з видачею експертних висновків, а також довідок з відомостями про власників веб-сайтів/реєстрантів доменних імен або інформацією про їх встановлення. Матеріали справи підтверджують отримання послуг у Центра компетенції саме для надання правничої допомоги адвоката позивачу. Відповідачем безпідставно заперечується право адвоката на компенсацію витрат, витрачених на оплату послуг Центру компетенції, та покладення цих витрат на відповідача.
Суми компенсації витрат на професійну правничу допомогу адвоката та витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги у цій справі, є обґрунтованими та доведеними.
Постанови Верховного Суду, які складають підстави касаційної скарги, не можуть бути застосовані до цієї справи, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.
13 березня 2025 року третя особа - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду пояснення, у яких просила оскаржені судові рішення у справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Пояснення мотивовані тим, що у розпорядженні hromadske опинились аудіозаписи телефонних розмов екс-начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим ОСОБА_10 і екс-депутата Верховної Ради України ОСОБА_11, в яких обговорюються поїздки у вже окупований Крим для «курування процесом». Власне з цього і складається 80 % журналістського розслідування, що легко перевірити відтворивши відеофайл. Питання можливої участі позивача у підготовці тексту постанови, яку в подальшому прийняла Верховна Рада Автономної Республіки Крим на виправдання тимчасової окупації території України Автономної Республіки Крим та Севастополя, вже неодноразово було предметом суспільного інтересу. Хоча представник позивача чомусь стверджує, що це не є предметом судового розгляду даної справи, проте саме суспільний інтерес має вагоме значення, адже станом на 2014 рік ОСОБА_1 був публічною особою та щойно залишив посаду заступника голови Адміністрації Президента України. Таким чином, опубліковане журналістське розслідування, в якому містяться згадки про ОСОБА_1 , не мало на меті порушити право позивача як фізичної особи, а надати громадськості інформацію, що становить суспільний інтерес. Адже з моменту окупації Криму пройшло станом на день публікації - майже 10 років та триває повномасштабне вторгнення рф на територію України. Тому публікація інформації про осіб, які виконували ту чи іншу роль в сприянні анексії та її виправданні становить надзвичайно великий суспільний інтерес та є нагальною потребою суспільства.
Аналіз змісту відеозапису із журналістським розслідуванням як першоджерелом свідчить про те, що використані у ній висловлювання є оціночними судженнями, які не підлягають доказуванню відповідно до законодавства, а сама інформація має суспільний інтерес, що узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо ширших меж критики публічних осіб, тому твердження позивача про поширення недостовірних відомостей є необґрунтованими.
Дії позивача містять ознаки втручання у професійну діяльність журналістів та контроль за змістом поширюваної інформації, що прямо суперечить частині другій статті 24 Закону України «Про інформацію». Такі дії можуть бути розцінені як спроба тиску на журналістську спільноту з метою обмеження їхньої професійної діяльності та свободи висловлювань, що є неприпустимим в умовах демократичного суспільства.
Аналіз наведених фрагментів показує, що суди помилково ототожнили оціночні судження з твердженнями про факти. Позивач умисно надає у позовній заяві лише фрагменти речень, свідомо опускаючи ключові контекстуальні моменти, аби створити хибне враження, що вони є твердженнями про факти. Якби метою було об`єктивне відтворення змісту публікації, то у матеріалах справи фігурували б цитати у повному оригінальному формулюванні, що однозначно вказували б на їхню оціночну природу. Позивач вважає, що «жодні пропущені слова «ймовірно», «імовірно», «наших» не змінюють змісту оспорюваних фраз», проте це не відповідає дійсності. Окрім того, у справі відсутній висновок лінгвістичної експертизи, який би міг об`єктивно підтвердити або спростувати твердження позивача щодо характеру висловлювань. За відсутності спеціального лінгвістичного аналізу рішення суду ґрунтується лише на суб`єктивному тлумаченні фраз.
Позивач не надав жодних доказів, які б спростовували зміст журналістського розслідування. Його доводи є непослідовними та заснованими на маніпулятивних припущеннях, а не на об`єктивних фактах.
При вирішенні спорів щодо захисту честі та репутації суди зобов`язані проводити балансування між цими правами та правом на свободу вираження поглядів, використовуючи критерії, встановлені ЄСПЛ. Позивач просив суд першої інстанції видалити публікації та відеозапис журналістського розслідування з мережі Інтернет. Проте, 80 % розслідування стосується не позивача, а розмов ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . Тому видалення відеоматеріалу призведе до необґрунтованого обмеження доступу громадськості до суспільно значущої інформації, що виходить за межі захисту репутації позивача та порушує принцип пропорційності, закріплений у практиці ЄСПЛ. Така вимога фактично спрямована на цензуру журналістського розслідування в цілому, а не лише на спростування конкретних висловлювань, що суперечить статті 10 ЄКПЛ та правовій позиції ЄСПЛ щодо необхідності мінімального втручання у свободу вираження поглядів.
01 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення на пояснення третьої особи, у яких просив врахувати ці заперечення під час розгляду справи, а оскаржені судові рішення у справі залишити без змін.
Заперечення мотивовані тим, що встановлення фактів та розмежування фактів і оціночних суджень належить до компетенції суду, отже є юридичним питанням, і не може передаватись на вирішення експертам. Крім того, третя особа не була позбавлена права подати висновок експерта.
Суди при вирішенні справи врахували баланс прав на свободу слова, на повагу до гідності та честі особи, а також презумпцію невинуватості. Вся інформація, яку суд зобов`язав спростувати, носить стверджувальний характер та з огляду на її недостовірність судами забезпечено баланс між приватними та публічними інтересами, між правами на повагу до гідності та честі особи, також презумпцію невинуватості та правом на свободу вираження поглядів і враховано відповідні норми та позицію ЄСПЛ.
Весь зміст журналістського розслідування третьої особи у відеозаписі та зміст публікацій (не тільки оспорювані фрази) містять постійні згадки про позивача в контексті протиправних злочинних дій та в цілому орієнтований на те, щоб виставити позивача головною фігурою в цих злочинних діяннях.
Інформація про отримання позивачем громадянства РФ та консультування апарату Ради Федерації у питаннях організації приєднання Криму є абсолютною неправдою. Позивач ніколи не вчиняв жодних дій проти національних інтересів, суверенітету та територіальної цілісності України, не діяв в інтересах рф та не має відношення до жодної постанови ВР АР Крим, зокрема, в інтересах Росії та щодо угоди про асоціацію з Євросоюзом. Більше дивує той факт, що достовірним джерелом інформації для третьої особи слугував саме ОСОБА_13 . Майже всі тези третьої особи побудовані або на словах обвинувачених у державній зразі ОСОБА_14 (який за даними слідства співпрацював із фсб рф та передавав інформацію щодо ситуації в Україні тощо) та ОСОБА_15 (який за даними слідства за завданням фсб рф курував ОСОБА_14 ) або їх близьких людей (кума ОСОБА_15 - ОСОБА_17 ), російських журналістів (як вказує сам фігурант ОСОБА_17 ) або російських військових злочинців (радника ОСОБА_23 - ОСОБА_24, причетного до агресивної війни та масових вбивств українських громадян).
Не перевіривши навіть відкриту інформацію, третя особа інтерпретувала слово «Таврія» в якості начебто російської стратегії розвитку окупованого Криму, що фінансується російською владою, а замість посилання на докази третя особа використала словосполучення «за словами наших джерел» без жодного конкретного посилання на офіційне джерело.
Не відповідає дійсності твердження про те, що позивач посягає на свободу слова в Україні, чине тиск на громадянське суспільство. ОСОБА_2 стала автором електронної петиції на сайті Кабінету Міністрів України «Про винесення на розгляд РНБО пропозиції про застосування персональних санкцій щодо ОСОБА_1 ». Автори також наголошували на необхідності розслідувати факти впливу на судову систему, зловживання та порушення стандартів правосуддя і вимагали їх належної оцінки та негайного припинення. Відповідно до закону, публічні заклики до органів та посадовців, які не уповноважені на перегляд судових рішень, є прямим тиском на суд. Надалі, засоби масової інформації, громадські організації та активісти поширили заяву організації «Медіарух» до державних органів влади з вимогою запровадити ОСОБА_1 санкції Ради національної безпеки і оборони. У зв`язку з цим, відповідно до журналістських стандартів, ОСОБА_1 запропонував медіа, які оприлюднили заяву «Медіаруху», опублікувати також його позицію як реалізацію права на відповідь.
Повідомляючи про причетність позивача до процесів окупації Криму росією, про вчинення позивачем дій, які містять склад злочинів, передбачених КК України, третя особа не спиралась на жодне офіційне підтверджене джерело інформації. Позивачем такі оспорювані твердження спростовані належними доказами, зокрема відсутністю обвинувального вироку суду та доказами того, що позивач навіть ніколи не був підозрюваним та обвинувачем у цих справах. Аудіозаписи, про які зазначає третя особа, не містять жодних даних про будь-які протиправні дії позивача, при цьому їм надавалась оцінка і правоохоронними органами.
Зміст пояснень третьої особи зводиться до незгоди з рішенням суду, переоцінки доказів у справі, встановлення на їх підставі нових обставин, що суперечить статті 400 ЦПК України та знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Заяву ГО «Громадське телебачення» про зупинення виконання оскаржених судових рішень задоволено частково. Зупинено дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГО «Громадське телебачення» спростувати недостовірну інформацію до закінчення їх перегляду в касаційному порядку .
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду: від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі № 490/9966/19, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 08 червня 2021 року у справі № 918/121/20, від 24 листопада 2021 року у справі № 331/5809/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 752/10304/20, від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21).
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року заяву ГО «Громадське телебачення» про зупинення виконання судових рішень задоволено. Зупинено дію рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГО «Громадське телебачення» видалити відеозапис, публікацію та дописи в мережі Інтернетдо закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на каналі «hromadske» на веб-сайті Youtube за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_3 розміщено відеозапис під заголовком (назвою): « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому журналісткою повідомляється про те, що позивач є проросійським діячем, колаборантом, зрадником, поплічником росії, що ОСОБА_1 був причетним до процесів, що супроводжували окупацію Криму росією, що він нібито керував людьми, які вирішували питання, пов`язані з окупацією Криму, в інтересах росіян, що вбачається з наступних фраз: «Проросійський діяч, колаборант, зрадник, поплічник росії. Усе це про експершого заступника голови адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 »; «…… ОСОБА_1 … були причетні до процесів, що супроводжували окупацію Криму росією»; « ОСОБА_1 …керував ОСОБА_11 і ОСОБА_10, які вирішували питання, пов`язані з окупацією Криму, в інтересах росіян…».
ІНФОРМАЦІЯ_1 о 12:24 на веб-сайті за адресою в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 розміщено публікацію ОСОБА_2 під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_6», з якої вбачається твердження автора публікації про те, що ОСОБА_1 курував окупацією Криму і що це встановлено розслідуванням, а також повідомлено, що він був куратором окупації Криму у 2014 році, про це свідчать аудіозаписи, що вбачається з наступних фраз: «Експосадовець адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 … курував окупацію Криму - розслідування»; «Ексзаступник голови адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 , … був куратором окупації Криму у 2014 році - про це свідчать аудіозаписи, які опинились у розпорядженні hromadske.
Через вказану публікацію на веб-сайті https://hromadske.ua відбулось також поширення інформації з наведеного відеозапису під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 в дописі на персональній сторінці користувача « ІНФОРМАЦІЯ_7 » у соціальній мережі Facebook за адресою в мережі Інтернет:  ІНФОРМАЦІЯ_8 (альтернативна адреса: ІНФОРМАЦІЯ_9 ) відповідачем повідомлялося про те, що позивач був куратором окупації Криму у 2014 році, про що свідчать записи телефонних розмов, які опинилися у розпорядженні журналістів, що вбачається з наступної фрази: «Експосадовець адміністрації ОСОБА_1 … був куратором окупації Криму у 2014 році. Про це свідчать записи телефонних розмов, які опинилися у розпорядженні … журналістів».
Через вказану публікацію у соціальній мережі Facebook відбулось також поширення інформації з публікації та відеозапису, розміщених ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресами в мережі Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 та  
ІНФОРМАЦІЯ_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі у Telegram - каналі ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням  ІНФОРМАЦІЯ_10 відповідачем повідомляється про причетність ОСОБА_1 до процесів, які супроводжували окупацію Криму, про що свідчить фраза: «… записи телефонних розмов ОСОБА_1 та його «приятелів» - колишніх українських посадовців. З них випливає - вони були причетні до процесів, які супроводжували окупацію Криму.».
У кожній публікації міститься зображення позивача, зазначається його прізвище та ім`я. Відеозапис також містить зображення позивача та зазначення його прізвища, ім`я та по-батькові. У публікації на веб-сайті відповідача та у відео згадується колишня посада, місце роботи позивача: «Ексзаступник голови адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 », «Експосадовець адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 », у соціальній мережі Facebook є репост на публікацію, у назві якої вказується «Експосадовець адміністрації ОСОБА_4 ОСОБА_1 », що свідчить про поширення інформації про ОСОБА_1 .
Наявність гіперпосилань, репостів, відео у публікаціях, про які зазначено та які вказують на єдність та взаємопов`язаність інформації у цих відео та публікаціях, підтверджується Звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет від 29 грудня 2023 року № 321/2023-3В, підготовленим ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр номерів і адрес».
Поширювачем зазначеної інформації є відповідач, що підтверджується довідками ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 29 грудня 2023 року № 329/2023-Д, № 330/2023-Д, № 331/2023-Д, № 332/2023-Д та також вказує на єдине джерело всіх публікацій і відеозапису.
Згідно з листом Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України від 19 червня 2023 року № 291аз/27/01/3-2023 вбачається, що станом на 16 червня 2023 року за даними інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ЄІС МВС, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , станом на 01 січня 2024 року на території України до кримінальної відповідальності не притягується, засудженим не значиться та в розшуку не перебуває.
У листі Головного слідчого управління Служби безпеки України від 15 червня 2023 року № 6/П-1569/2 вказано, що згідно з даними Реєстру станом на 15 червня 2023 року досудове розслідування у кримінальних провадженнях за підозрою ОСОБА_1 слідчими СБ України не здійснюється.
Відповідно до листа Офісу Генерального прокурора від 30 серпня 2023 року № 25/3-1622вих-23 згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 28 серпня 2023 року кримінальні провадження, у яких здійснюється досудове розслідування стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , та у яких він перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого, не встановлені.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України).
За змістом частини третьої цієї статті здійснення вказаних прав може бути обмежене законом, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей.
Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про інформацію» право на інформацію може бути обмежене законом, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом (частина перша, абзац перший частини шостої статті 277 ЦК України).
Юридичним складом, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується позивача; в) така інформація є недостовірною, тобто не відповідає дійсності; г) поширення інформації порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно та своєчасно реалізувати особисте немайнове право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (пункт 6.32)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.
Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
Презумпція невинуватості - об`єктивне правове положення, звернене до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до громадської думки в цілому. Отже, цей принцип обов`язковий не тільки для кримінального суду, а й для всіх інших органів держави. Суд вважає, що посягання на презумпцію невинуватості може виходити не тільки від судді або від суду, але і від інших органів державної влади (ALLENET DE RIBEMONT V. FRANCE, № 15175/89, § 33, 36, ЄСПЛ, 10 лютого 1995 року).
Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).
Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться (частини перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 757/48574/20-ц зазначено, що «юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації потрібно розуміти опублікування її у пресі, передання з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є демонстрація в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, а так само поширення за допомогою електронних засобів, що за своїм змістом або формою ганьблять гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц вказано, що «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. … особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц зазначено, що «вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що суд першої інстанції, визнавши поширену інформацію недостовірною та зобов`язавши відповідачів її спростувати, не узяв до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів. Так, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «встановивши, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, взята з контексту конференцій, та оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень позивачем, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що при поширенні оспорюваної інформації про позивача посадовими особами Генеральної прокуратури України та Служби Безпеки України не порушено принцип презумпції невинуватості».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2020 року у справі № 757/30984/18-ц вказано, що «Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 має статус підозрюваного, обвинуваченого або засудженого у кримінальних провадженнях, на які посилалася сторона відповідача, як на підставу скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки такі не спростовують характеру спірних висловлювань як оціночних суджень, а з урахуванням особливого політичного статусу позивача, розповсюджена інформація не може сприйматися як твердження про вчинення конкретної дії, і щодо такої інформації існував правомірний суспільний інтерес».
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/10886/20-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано, що «для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 490/9966/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Встановивши, що у контексті оскаржуваної інформації у цілому, з огляду на використані мовно-стилістичні засоби, вона має характер оціночних та особистих суб`єктивних суджень осіб, які виступають у вказаному відеосюжеті, їх особистому сприйнятті діяльності певного кола відомих діячів м. Миколаєва, не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення, відповідність дійсності та правдивість цієї інформації не може бути піддана перевірці, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 331/5809/16-ц, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, вказано, що «при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема, рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише сама така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто, предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача). Тобто, конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані висловлювання відповідачем, тобто дослівне твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив визнати недостовірною поширену відповідачем інформацію та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язати відповідача спростувати таку інформацію та видалити її; 
суди вважали, що поширена відповідачем інформація в цілому створює однозначне сприйняття позивача як особи, яка вчинила ряд тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, проте така інформація не підтверджена належними і допустимими доказами. З огляду на наведене поширена відповідачем інформація є недостовірною та порушує особисті немайнові права позивача, які підлягають судовому захисту;
суди не врахували, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. А межа допустимої критики публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність;
суди не звернули увагу, що у контексті оскаржуваної інформації у цілому з огляду на використані мовно-стилістичні засоби вона викладена у провокативній формі, проте її характер зводиться до оціночних та особистих суб`єктивних суджень автора, особистого сприйняття матеріалів журналістського розслідування щодо діяльності певного кола осіб, у тому числі позивача, не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретних кримінальних правопорушень, відповідність дійсності та правдивість цієї інформації не може бути піддана перевірці, тому її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані. Публікації відповідача стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес.
За таких обставин суди зробили помилковий висновок, що відносно позивача поширено фактичне твердження про вчинення ним кримінально-караних діянь та у зв`язку з цим про задоволення позовних вимог.
Предметом позову у цій справі є захист гідності, честі та ділової репутації позивача.
З Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема з ухвали Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року у справі №753/1301/24, відомо, що за відкритими інформаційними даними Міністерство закордонних справ України отримало офіційну інформацію про факт вбивства ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_14 у м. Мадрид, Іспанія. Про ці обставини повідомила апеляційний суд і представник ОСОБА_1 - адвокат Косінова Г. В. як про підставу припинення її повноважень як представника.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього кодексу.
Право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість своєї ділової репутації належать до особистих немайнових прав фізичної особи (статті 297, 299 ЦК України).
Враховуючи, що позивач помер, а позов стосується захисту його честі, гідності та ділової репутації, які є особистими немайновими правами фізичної особи і згідно з частиною першою статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини, спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
У частині перші статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 414 ЦПК України, якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої цієї статті.
Оскільки позивач у цій справі помер, спірні правовідносини не допускають правонаступництва, а під час касаційного перегляду встановлено, що оскаржені судові рішення не відповідають закону, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2026 року у справі № 757/36305/23.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати та закрити провадження у справі.
У зв`язку з цим не підлягає поновленню дія оскаржених судових рішень, зупинена ухвалами Верховного Суду від 04 лютого 2025 року та від 24 лютого 2025 року.
Керуючись статтями 255, 400, 409, 412, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Громадської організації «Громадське телебачення» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року скасувати.
Провадження у справі № 757/434/24 закрити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко