ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/782/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №698/476/25 Категорія: 304000000 	Баранов О.І. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Сіренка Ю.В., Фетісова Т.Л., 
за участю секретаря Костенко А.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Назаренка Сергія Миколайовича на рішення Калинопільського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року у справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, –

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі – АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування позову вказано, що 25.01.2008 року між ОСОБА_1 (надалі – відповідач 1) та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, було укладено кредитний договір № CSQWGA0000000035 згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 24 900 доларів США зі строком повернення 25.01.2028 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 25.01.2008 року між позивачем та майновим поручителем ОСОБА_3 (батько відповідача) було укладено договір іпотеки відповідно до якого надано у заставу нерухоме майно: житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
06.11.2015 року Катеринопільським районним судом було задоволено позовні вимоги ЗАТ КБ «Приватбанк» у справі № 698/886/15-ц та стягнуто з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 20890,66 доларів США.
10.02.2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В.В. було відкрито виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21.01.2016 року № 698/886/15-ц.
22.02.2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В.В. було накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , як боржника за судовим рішенням.
09.06.2016 року, незважаючи на накладений державним виконавцем арешт, дія якого не була скасована у встановленому законом порядку, відповідач-1 подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_2 (надалі відповідач-2) належний йому житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування 09.06.2016 року був посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 640. Згідно вимог закону перехід права власності до відповідача-2 був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за № 14884109.
23.06.2016 року виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21.01.2016 року № 698/886/15-ц було закрито з поверненням виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника – відповідача – 1 майна на, яке можливо звернути стягнення.
Позивач стверджує, що спірний договір дарування від 09.06.2016 року укладений між відповідачем-1 та відповідачем-2 є фраудаторним правочином, оскільки відчужений житловий будинок, є придбаним 22.03.2008 року за кошти кредиту, отриманого відповідачем-1 (25.01.2008 року) за наявності у нього непогашеної заборгованості за вказаним вище кредитом. Отже, спірний договір дарування від 09.06.2016 року, як на думку позивача, є укладеним внаслідок недобросовісних дій відповідача-1 з метою ухилення від виконання власних зобов`язань за кредитним договором від 25.01.2008 року № CSQWGA0000000035.
На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування від 09.06.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 640.
Рішенням Калинопільського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що будучи достовірно обізнаним про існування судового рішення, яке набрало законної сили та вчинення виконавчих дій на виконання останнього, під час дії арешту, накладеного державним виконавцем, відповідач 1 уклав безоплатний правочин на користь відповідача-2.
Отже, суд визнав, що укладаючи вказаний вище правочин, відповідач-1 діяв недобросовісно з метою уникнення належного виконання судового рішення, тим самим, порушуючи не лише права позивача, а одночасно і всупереч інтересам держави і суспільства, моральним засадам.
Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Суд врахував, що, будучи кредитором і відповідно, володіючи як персональними даними відповідача-1 (ПІБ, РНОКПП, дата народження, адреса місця проживання тощо), так і маючи згоду останнього на їх законне використання, починаючи з 09.06.2016 року, тобто з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, відомостей про укладення відповідачем 1 спірного правочину, в межах загального строку позовної давності, позивач мав час та можливості для звернення до суду з даним позовом до 09.06.2019 року. При цьому в подальшому, без будь-яких перешкод, представник позивача отримав 04.04.2025 року за № 421292404 інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, з якої встановив укладення відповідачем спірного правочину та відповідно звернувся до суду з даним позовом лише 30.05.2025 року.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ КБ «Приватбанк» - Назаренко С.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, просив суд його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. 
В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що суд дійшов обґрунтованого висновку про фраудаторність договору дарування, однак помилково застосував строк позовної давності.
Вказує, що станом на 20.12.2019 року позивач не мав сумнівів у тому, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , продовжує знаходитись у власності відповідача 1.
24.02.2025 року, у межах діючого на сьогоднішній день виконавчого провадження №70402110, державним виконавцем було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, з якої вбачається. що у відповідача 1 відсутнє нерухоме майно.
Ознайомившись з отриманою інформацією позивач встановив, що спірний будинок був відчужений відповідачем-1 на користь відповідача-2 за договором дарування №640 від 09.06.2016 року.
Отже, 24.02.2025 року позивач довідався про порушення його прав як кредитора.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що судом правомірно застосовано строк позовної давності, а тому вважає, що судове рішення є законним та обґрунтованим.
В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.
Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, рішенням Катеринопільського районного суду від 06.11.2015 року у справі № 698/886/15-ц, яке не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили 06.12.2015 року, з ОСОБА_1 (відповідач-1) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) стягнуто 20890,66 доларів США, що по курсу НБУ складає 441 210, 67 грн. заборгованості за кредитним договором від 25.01.2008 року № CSQWGA0000000035 та судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3654 грн. Крім того, вбачається, що відповідач 1 брав безпосередню участь у судовому розгляді та визнав позовні вимоги у повному обсязі.(т. 1 а. с. 50-52)
З постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2016 року ВП № 50091618 вбачається, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.01.2016 року у справі № 698/886/15-ц з метою стягнення з ОСОБА_1 (відповідач-1, який проживає по АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) боргу та судових витрат, всього у сумі 444 864,67 грн. (т.1 а.с.53).
З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.02.2016 року вбачається, що державним виконавцем застосовано арешт та оголошено заборону відчуження майна боржника ОСОБА_1 (відповідач 1, який проживає по АДРЕСА_1 ) у виконавчому провадженні ВП № 50091618 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.01.2016 року у справі № 698/886/15-ц у межах загальної суми стягнення 444 864,67 грн. (т.1 а.с.54).
З договору дарування, посвідченого 09.06.2016 року за № 640 державним нотаріусом Катеринопільської нотконори Івонік Л.А. вбачається, що 09.06.2016 року ОСОБА_1 (відповідач-1) подарував, а ОСОБА_4 , яка діє від як законний представник малолітньої ОСОБА_2 (відповідач-2). прийняла в дар належний дарувальнику на праві власності житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.55-57).
З інформаційної довідки від 04.04.2025 року № 421292404 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що її сформовано 04.04.2025 року адвокатом Будьонним В.С. (представник позивача, який звертався до суду з позовом згідно договору про надання правової допомоги АТ КБ «Приватбанк»). Також вбачається, що перехід права власності від відповідача 1 до відповідача 2 і відповідно відображення відомостей про державну реєстрацію за останнім права власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, державним нотаріусом 09.06.2016 року з присвоєнням вказаному вище об`єкту нерухомості реєстраційного номеру 943181771222 (т.1 а.с.58-61).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
фіктивного (стаття 234 ЦК України);
такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
При зверненні до суду з позовом про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення АТ КБ «Приватбанк» зазначало, що спірний договір дарування був укладений з метою ухилення від виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним. На момент відчуження спірного майна ОСОБА_1 знав про наявність судового рішення про стягнення з нього на користь банку кредитної заборгованості.
Матеріалами справи підтверджується, що 06 листопада 2015 року було ухвалено рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь банку у розмірі 20 890,66 дол. США. 10 лютого 2016 було відкрито виконавче провадження ВП №50091618 про стягнення з ОСОБА_1 боргу та судових витрат в сумі 444864,67 грн. 22 лютого 2016 року державним виконавцем винесено постанову у даному виконавчому провадженні про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Незважаючи на наявне судове рішення та відкрите виконавче провадження 09.06.2016 року ОСОБА_1 було подаровано ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Факт відчуження майна, за рахунок якого можливе було забезпечити виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом, під час виконавчого провадження про стягнення з нього боргу за умови відсутності іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, здійснення такого відчуження на користь своєї доньки, в своїй сукупності свідчить про фраудаторність оспорюваного правочину. 
Суд першої інстанції погодився з позицією позивача про наявність підстав вважати, що укладення договору відбулося з метою ухилення від виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань. 
Однак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності, що фактично і стало підставою для його оскарження банком у апеляційному порядку.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини – самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини – момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».
АТ КБ «Приватбанк» не був стороною оспорюваного договору дарування, тому він не повинен був володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення.
У справі, яка переглядається, встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» вживав заходи щодо виконання рішення суду, про що свідчать постанови виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно боржника.
При цьому, при поверненні виконавчого документа стягувачу ВП №56168825 у своїй постанові від 20.12.2019 року державним виконавцем було встановлено, що відповідно до п. 28 VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2832/5), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, державний виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Реалізувати виявлене майно, яке належить боржнику неможливо по тій причині, що за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована неповнолітня дитина. Рішенням виконавчого комітету Катеринопільської селищної ради від 09.10.2019 року не надано дозвіл на реалізацію нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а інше майно, на яке може бути звернено стягнення у боржника відсутнє, а здійсненні відповідно до закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
АТ КБ «Приватбанк» у апеляційній скарзі, посилаючись на дану постанову державного виконавця вказує, що станом на дату її винесення та виходячи з її змісту, у кредитора не було підстав вважати, що вказаний будинок був відчужений відповідачем у справі ОСОБА_1 третім особам.
З такими твердженнями банку, колегія суддів погоджується та вважає їх доведеними.
Також банком зазначено, що про існування вказаного правочину стало відомо 24.02.2025 року, коли у межах діючого на сьогоднішній день виконаного провадження №7040210, державним виконавцем було отримано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пошук за РНОКПП), з якої вбачається, що у ОСОБА_1 відсутнє на праві власності будь-яке нерухоме майно.
Після отриманої інформації позивачем 04.04.2025 року було самостійно отримано деталізовану інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек (пошук за РНОКПП та адресою).
Зазначені обставини підтверджені належними доказами у справі.
Отже, колегія суддів вважає висновки суду про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом є безпідставними, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не було стороною оспорюваного договору дарування, а тому він не повинен був і не міг володіти інформацією щодо існування договору з часу його укладення.
Позивачем надано беззаперечні докази того, з якого часу йому стало відомо про існування переходу права власності на нерухоме майно.
Крім того, колегія суддів вважає, що станом на 20.12.2019 року жодних підстав для сумнівів щодо належності спірного майна боржнику у кредитора не було, виходячи з вчинених державним виконавцем виконавчих дій, як-то накладення арешту на все майно боржника, а також звернення державним виконавцем до компетентних органів з приводу можливості реалізації спірного будинку належного на праві власності відповідачу.
Сукупність доказів у справі свідчить про необізнаність банку про перехід права власності на вказане нерухоме майно, а тому строк позовної давності ним не пропущено. 
Відповідно до пункту 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, за результатами розгляду справи, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо розподілу судового збору
Відповідно до частини 13 статі 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).
Оскільки вимоги банку задоволено, тому на його користь підлягає стягненню судовий збір з відповідачів у розмірі 7993,92 грн. (3633,60 грн. – за подання позовної заяви та 4360,32 грн. – за подання апеляційної скарги), по 3996,96 грн. з кожного. 
Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - Назаренка Сергія Миколайовича – задовольнити.
Рішення Калинопільського районного суду Черкаської області від 20 січня 2026 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку – задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування від 09.06.2016 року житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 943181771222) укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), що діяла від імені своєї малолітньої дочки ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмилою Анатоліївною та зареєстрований у реєстрі за номером 640.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3996,96 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3996,96 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.

Судді