Постанова
Іменем України
16 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 947/28640/21
Провадження № 61-6694св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,
учасниками якої є:
позивач - Одеська міська рада (далі - міськрада), від імені якої в інтересах держави позов подав прокурор Київської окружної прокуратури міста Одеси Радолов Андрій Костянтинович (далі - прокурор),
відповідач-  ОСОБА_1 (далі - відповідач),
про визнання незаконним і скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, припинення права власності
за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича (далі - скаржник)
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 6 березня 2023 року, яке ухвалив суддя Луняченко В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 7 березня 2024 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1. Прокурор стверджував, що відповідач безпідставно набув у власність в порядку спадкування об`єкт незавершеного будівництва на земельній ділянці, яку міськрада не передавала ані йому, ані його спадкодавцю у власність чи в оренду. Крім того, цього об`єкта немає на місцевості. Тому просив скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва за спадкодавцем, визнати недійсним видане відповідачеві свідоцтво про право на спадщину за законом і припинити право власності відповідача на такий об`єкт.
2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову. Вказав, що не є ефективними способами захисту права власника вимоги про визнання недійсними правочинів і припинення права власності. Апеляційний суд залишив це рішення без змін, але зазначив, що немає порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості. Погодився із судом першої інстанції також у тому, що не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу та агрофірми, які погоджували надання її спадкодавцеві.
3. Скаржник із висновками судів попередніх інстанцій не погодився. У касаційній скарзі стверджував, зокрема, що обрані ним способи захисту є належними, а державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на неіснуючий об`єкт незавершеного будівництва без належної перевірки поданих заявником документів.
4. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти, зокрема, на питання про те, за яких умов суд оцінює належність та/або ефективність обраних позивачем способів захисту порушеного права чи інтересу. Виснував, що їхню належність та ефективність суд повинен оцінити за наявності у позивача права або законного інтересу, а також їхнього порушення, невизнання або оспорювання саме відповідачем.
(2) Зміст позовної заяви
5. У вересні 2021 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі , у якому просив:
- визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Холоднобалківської сільської ради Біляївського району Одеської області Мерзлікіна Дениса Володимировича (далі - реєстратор) від 11 березня 2020 року (далі - рішення реєстратора) про реєстрацію за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - спадкодавець), права власності на об`єкт незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 (далі - об`єкт незавершеного будівництва); 
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця (далі - свідоцтво про право на спадщину за законом), яке відповідачеві 16 листопада 2020 року видала приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лічман Інна Миколаївна (далі - нотаріус);
- припинити право власності відповідача на об`єкт незавершеного будівництва.
6. Мотивував вимоги так:
6.1.  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер спадкодавець, що підтверджує свідоцтво про смерть НОМЕР_1 , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 
6.2. 11 березня 2020 року згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстратор прийняв рішення за індексним номером 51558422 про реєстрацію за спадкодавцем права приватної власності на об`єкт незавершеного будівництва (номер запису про право власності - 35883580, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2051306051101). 
6.3. Підставами для державної реєстрації стали: 
- технічний паспорт, виданий 27 лютого 2020 року ТОВ «Адвокатська компанія «БІ ЕНД ДЖІ»; 
- довідка щодо відсотка готовності, видана 27 лютого 2020 року ТОВ «Адвокатська компанія «БІ ЕНД ДЖИ»; 
- свідоцтво про смерть спадкодавця НОМЕР_1 , видане 2 січня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області; 
- довідка з адресного реєстру м. Одеси № 473468/3, видана 11 грудня 2014 року юридичним департаментом міськради; 
- відомості про склад спадкоємців № 662/02-14, видані 26 грудня 2019 року нотаріусом; 
- документи щодо земельної ділянки, видані сільськогосподарським ТОВ «Агрофірма «Нива»; 
- протокол № 27, виданий 12 жовтня 1967 року колгоспом імені Карла Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області; 
- відомості з Державного земельного кадастру 18551987, видані 6 березня 2020 року; 
- витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі № 47694037, виданий нотаріусом 12 травня 2017 року. 
6.4. 16 листопада 2020 року нотаріус на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 4194 прийняв рішення № 55165851 про реєстрацію за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на об`єкт незавершеного будівництва (номер запису про право власності - 39207648 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2051306051101).
6.5. Земельна ділянка у АДРЕСА_1 (далі - земельна ділянка) належить на праві власності територіальної громаді в особі міськради. Цю ділянку не виділяли під будівництво та не передавали в оренду або приватну власність. Тому спадкодавець не мав права на ній будувати. Здійснене будівництво є самочинним із захопленням земельної ділянки. Тому не було підстав для оформлення на нього права власності.
(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
7. 6 березня 2023 року Київський районний суд міста Одеси ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову. Мотивував так: 
7.1. Визнання недійсними правочинів і припинення права власності не є ефективними способами захисту права власника, «який вважає що його власність була захоплена, тобто перейшла у користування іншої особи без правових підстав». 
7.2. Суди не встановили факт неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області та Агрофірми «Нива», оскільки впродовж тривалого часу (з 1967 до 2008 року) численні документи підтверджують згоду як колгоспу, так і агрофірми «щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки» спадкодавцю.
7.3. «Фактично єдиним, хоча і безумовно суттєвим, доказом який підтверджує позовні вимоги, є сам протокол № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта» від 12 жовтня 1967 року, в якому немає відомостей про розгляд питання про закріплення земельної ділянки на АДРЕСА_1 за спадкодавцем. Це суперечить відомостям, викладеним у виписці з цього протоколу та записі у книзі реєстрації рішень.
7.4. За відсутності рішень про виділення земельної ділянки незрозумілою є поява вказаної адреси, формування площі та всі подальші події, пов`язані з підтвердженням факту виділення та дозволом на приватизацію, а також згода на розробку проекту виділу вже самою міськрадою. Факт фальсифікації зазначеного витягу з протоколу можна встановити лише у відповідному рішенні в кримінальному провадженні, якого немає.
7.5. Твердження прокурора про відсутність в Агрофірми «Нива» у 2004, 2008 роках права на розпорядження земельною ділянкою, яка є власністю територіальної громади міста Одеси, зумовлює «критичний сумнів у суду з огляду на інформацію з відкритих джерел».
7.6. Фактично встановлені межі міста Одеси не відповідали тим, які були зазначені на час прийняття постанови Верховної Ради України від 7 лютого 2002 року № 3064-III «Про зміну меж міста Одеса Одеської області». На виконання тієї постанови 31 серпня 2002 року були встановлені в натурі межі м. Одеси та відбулося передання на зберігання межових знаків, про що склали відповідний акт. У ньому вказали, що місце розташування межових знаків показане на плані, який додається. Однак прокурор і позивач такий план суду не надали. Крім того, згідно з актом від 31 серпня 2002 року не були встановлені в натурі (на місцевості) межі міста Одеси, суміжні з Овідіопольським районом Одеської області.
7.7. Державного акта, виданого згідно зі статтею 176 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), немає. Згідно із даними державної звітності за формою 6-зем станом на 27 грудня 2002 року зазначені у постанові Верховної Ради України землі фактично залишались на території Овідіопольського району Одеської області та не увійшли до меж міста Одеси станом на 2008 рік, коли Агрофірма «Нива» надала згоду на приватизацію земельної ділянки (т. 1, а. с. 223-225).
7.8. Зазначені обставини встановлені у численних рішеннях судів, зокрема, у рішенні Господарського суду Одеської області від 30 березня 2018 року у справі №5/17-1506-2011.
7.9. Позивач не довів законність втручання у вільне володіння власністю відповідача. Тому, враховуючи загальну концепцію верховенства права, слід відмовити у задоволенні позовних вимог.
8. 7 березня 2024 року Одеський апеляційний суд ухвалив постанову (повний текст склав 3 квітня 2024 року), згідно з якою рішення суду першої інстанції залишив без змін. Мотивував так:
8.1. Не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області та Агрофірми «Нива», оскільки протягом тривалого часу (з 1967 до 2008 року включно) численні документи підтверджують факт згоди як колгоспу, так і агрофірми «щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки» спадкодавцеві.
8.2. Позивач не спростував факт фальсифікації протоколу № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12 жовтня 1967 року, в якому відсутні відомості про розгляд питання про закріплення за спадкодавцем земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
8.3. Доводи прокурора про відсутність у 2004 - 2008 роках в Агрофірми «Нива» права на розпорядження земельною ділянкою, яка є власністю територіальної громади міста Одеси, також зумовлює «критичний сумнів у суду з огляду на інформацію з відкритих джерел».
8.4. Прокурор заявив позов з підстав порушення права територіальної громади м. Одеси щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка є комунальною. Але за наявних у справі та додатково наданих прокурором апеляційному суду доказів немає порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості.
(4) Провадження у суді касаційної інстанції
9. 2 травня 2024 року скаржник подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив: скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову; справу розглядати за участі представника офісу Генерального прокурора.
10. 27 травня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали. 
11. 7 червня 2024 року скаржник надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги. 
12. 24 червня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою продовжив скаржнику на п`ять днів із дня вручення тієї ухвали строк на усунення недоліків касаційної скарги.
13. 2 липня 2024 року скаржник надіслав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої додав необхідні документи.
14. 6 вересня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за цією касаційною скаргою на підставах, визначених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
15. 23 березня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
16. Прокурор мотивував касаційну скаргу так:
16.1. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, а також від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та зумовленим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
16.2. Позивач у спорі про захист прав на земельну ділянку може пред`явити будь-яку позовну вимогу, яка не передбачена законом або договором, а суд може захистити порушене право у заявлений спосіб, зокрема шляхом визнання відсутнім права, але за умови, що такий обраний позивачем спосіб захисту прав на земельну ділянку відновлює (захищає) порушене право позивача або нівелює негативні для нього наслідки у зв`язку з порушенням права, тобто, є ефективним способом захисту і виключає надалі необхідність пред`явлення інших позовів для захисту (відновлення) порушеного права (див. постанову Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 22 червня 2020 року у справі № 922/2155/18).
16.3. Якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним і не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
16.4. Реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва без належної перевірки поданих заявником документів і не врахував, що виписка з протоколу № 27 засідання правління колгоспу ім. Карла Лібкнехта від 12 жовтня 1967 року не відповідає оригіналу цього протоколу. Відсутні документи, що підтверджують набуття спадкодавцем за життя права власності на об`єкт незавершеного будівництва, наслідком чого стала реєстрація права приватної власності фактично на неіснуючий об`єкт.
16.5. Суди попередніх інстанцій не врахували принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), інших положеннях законодавства. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на розташовані на такій земельній ділянці будівлі, споруди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 і від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
16.6. Згідно з актом обстеження від 24 травня 2021 року земельна ділянка не використовується, не огороджена парканом і вільна від забудови. Тому у територіальної громади міста в особі міськради відсутні підстави вимагати звільнити земельну ділянку чи витребувати її, бо право власності відповідача на неї чи право користування нею за ним не зареєстроване.
16.7. Принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображений у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 1 січня 2002 року перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 5 серпня 2022 року у справі № 922/2060/20). Згідно з даними Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка не перебуває у приватній власності. Відповідно до Генерального плану міста Одеси вона входить до меж цього міста.
16.8. Суди взяли до уваги те, що 24 липня 2012 року міськрада ухвалила рішення № 2215-VІІ, згідно з яким надала спадкодавцю дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов`язані з неправомірністю його прийняття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 826/5735/16). Рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття відповідного права, бо сам по собі дозвіл не є правовстановлювальним актом. Правовідносини, пов`язані з прийняттям і реалізацією зазначеного рішення, не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав і зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц).
16.9. Суди попередніх інстанцій помилково виснували, що вимоги прокурора порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідач діяв недобросовісно. Вибуття земельної ділянки з власності територіальної громади очевидно не відповідає суспільному інтересу. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Зазначені гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21).
(2) Позиції інших учасників справи
17. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
18. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 23 травня 2024 року постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивачки на підставах, визначених у пунктах 1, 3 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
19. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 6 вересня 2024 року відкрив касаційне провадження на підставах, визначених у пунктах 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
20. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
21. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) За яких умов суд оцінює належність та/або ефективність обраних позивачем способів захисту порушеного права чи інтересу?
22. Позивач просив скасувати рішення реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва за спадкодавцем після смерті останнього, визнати недійсним свідоцтво відповідача про право на спадщину за законом на незвершений будівництвом житловий будинок і припинити право власності відповідача на цей об`єкт незавершеного будівництва. Обґрунтував тим, що відповідач у порядку спадкування оформив право власності на неіснуючий об`єкт незавершеного будівництва, а також не маючи права власності або іншого речового права на відповідну земельну ділянку.
23. Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні цих вимог. Скаржник із їхніми судовими рішеннями не погодився. У касаційній скарзі стверджував про помилковість відмови у задоволенні позову через неефективність способів захисту та через відсутність порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку. Наполягав на тому, що об`єкта незавершеного будівництва не існує на місцевості, а спадкодавець і відповідач не мали та не мають речових прав на земельну ділянку, на якій нібито є вказаний об`єкт.
24. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає доводи скаржника частково обґрунтованими. 
(2.1.1) Законодавство та судова практика
25. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
26. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша, третя та четверта статті 12 ЦПК України).
27. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
28. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. mutatis mutandisпостанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто певну обставину не можна вважати доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 43)). Концепція негативного доказу порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеним твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункти 81, 85)).
29. Приватноправові норми визначають обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права й інтересу особи. Зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).
30. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
31. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
32. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. mutatis mutandis постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55) тощо).
33. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
34. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. 
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (частини перша-друга, абзац перший частини третьої статті 331 ЦК України).
35. Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (пункти 88-89, 92)).
36. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
37. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
38. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2022 року у справі № 385/321/20).
39. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
40. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею такого документа завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. У ЦК України є можливість заявити позовну вимогу про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Це може зробити будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушує видача такого свідоцтва. Тобто, оспорювання останнього відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом подання відповідного позову (див. mutatismutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
41. Касаційний суд вже зауважував, що свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2024 року в справі № 209/1235/20 (провадження № 61-4279св23)).
(2.1.2) Факти справи
42. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:
42.1. 11 березня 2020 року реєстратор зареєстрував право власності за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавцем на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: заяви відповідача-спадкоємця; копії виписки з протоколу № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 12 жовтня 1967 року, про закріплення за спадкодавцем земельної ділянки площею 0,10 га на АДРЕСА_1 ; довідки від 16 липня 1991 року агропромислового об`єднання «Колгосп ім. К. Лібкнехта» про виділ спадкодавцеві для будівництва житлового будинку земельної ділянки на АДРЕСА_1 ; довідки Агрофірми «Нива» від 22 грудня 2004 року про наявність запису про виділ спадкодавцеві земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яка перейменована на АДРЕСА_1 ; довідки з адресного реєстру м. Одеси від 11 грудня 2014 року, про підтвердження адреси об`єкта нерухомого майна - земельної ділянки: АДРЕСА_1 ; згоди Агрофірми «Нива» від 15 січня 2008 року на приватизацію спадкодавцем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; виготовленого за замовленням ТОВ «Адвокатська компанія Бі Енд Джі» технічного паспорта станом на 27 лютого 2020 року на житловий будинок за вказаною адресою; довідки про кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:48:0256009 за тією ж адресою, зареєстрований Управлінням Держземагентства у м. Одесі 16 травня 2015 року на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 24 квітня 2015 року Одеською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (реєстраційна справа № 01.02-1,2051306051101).
42.2. 16 листопада 2020 року нотаріус видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, а саме на незавершений будівництвом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
42.3. Згідно з інформацією Департаменту архівної справи та діловодства від 8 лютого 2021 року, наданою на запит Одеської місцевої прокуратури № 1 Одеської обласної прокуратури, немає відомостей про розгляд питання про закріплення земельної ділянки на АДРЕСА_1 за спадкодавцем на підставі протоколу № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12 жовтня 1967 року.
42.4. У листі від 4 червня 2022 року Департамент земельних ресурсів міськради повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси про те, що на підставі рішення № 2215-VI від 24 липня 2012 року міськрада надала спадкодавцеві дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; рішення про надання у власність земельної ділянки за вказаною адресою не ухвалювала. 
42.5. Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 24 травня 2021 року Управління самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту земельних ресурсів міськради земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не використовується, не огороджена парканом і вільна від забудови.
42.6. Департамент архітектури та містобудування міськради у листі від 14 травня 2021 року повідомив Київську окружну прокуратуру міста Одеси, що згідно з інформацією з архіву та відділу загального листування містобудівні умови й обмеження для проєктування об`єкта будівництва, будівельні паспорти, оформлені паспорти прив`язки тимчасових споруд за адресою: АДРЕСА_1 , не зазначені. Управління надало висновок № 01-11/578-139пр-к стосовно проєкту землеустрою щодо відведення спадкодавцеві земельної ділянки площею 0,0720 га, на АДРЕСА_1 для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
(2.1.3) Застосування норм до фактів справи
43. Верховний Суд звертає увагу на те, що, вирішуючи спір, суд з`ясовує такі питання: чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання; якщо так, що чи порушує, не визнає, оспорює їх саме відповідач; якщо так, то чи слід захистити право або законний інтерес у спосіб, який позивач визначив у позовній заяві (чи є такий спосіб належним та/або ефективним); якщо так, то чи не спливла позовна давність за відповідною вимогою до належного відповідача.
44. Негативні відповіді на кожне із зазначених питань, - (а) відсутність у позивача права або законного інтересу, (б) відсутність їхнього порушення, невизнання або оспорювання, (в) відсутність їхнього порушення, невизнання або оспорення саме відповідачем, (г) неналежність та/або неефективність способу захисту, обраного позивачем, (ґ) сплив позовної давності - є самостійними підставами для відмови в позові, однак застосування кожної наступної підстави можливе виключно за наявності позитивної відповіді на попереднє питання.
45. Інакше кажучи, належність та ефективність обраних позивачем способів захисту порушеного права суд повинен оцінити за наявності у позивача права або законного інтересу, а також їхнього порушення, невизнання або оспорювання саме відповідачем. За обставин цієї справи, щоб з`ясувати, чи є у позивача право або законний інтерес, і чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем, слід, зокрема, встановити те, хто є власником тієї земельної ділянки, на якій, можливо, розташований об`єкт незавершеного будівництва, де вона розташована, і чи є цей об`єкт на ній фактично спорудженим.
46. Колегія суддів погоджується із аргументами скаржника про те, що чинне законодавство не передбачає можливість державної реєстрації права власності на фактично неіснуючий об`єкт незавершеного будівництва, зокрема, після смерті того, хто його, ймовірно, спорудив, не оформивши право власності чи користування земельною ділянкою для мети її забудови. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди належно не дослідили рішення реєстратора про реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва за спадкодавцем (т. 1, а. с. 30), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 26-29) та свідоцтво про смерть спадкодавця (т. 1, а. с. 31) на предмет реєстрації права власності на нерухоме майно у березні 2020 року за спадкодавцем, який помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
47. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, вказавши, що не є ефективними способами захисту права власника вимоги про визнання недійсними правочинів і припинення права власності. Проте позивач жоден правочин не оспорював (свідоцтво про право на спадщину за законом правочином не є). Більше того, мав три позовні вимоги, а не дві. Апеляційний суд навів приклади з практики Верховного Суду щодо неефективних способів захисту, але зазначив, що немає порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості. Погодився із судом першої інстанції також у тому, що не було встановлено факту неправомірного розпорядження земельною ділянкою з боку колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області та Агрофірми «Нива». Проте суди попередніх інстанцій не досліджували обставини набуття прав на земельну ділянку вказаними колгоспом і агрофірмою, а тому не могли виснувати про правомірність або неправомірність розпорядження нею цими суб`єктами.
48. Суд першої інстанції зазначив, що протокол № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта від 12 жовтня 1967 року, в якому немає відомостей про розгляд питання про закріплення за спадкодавцем земельної ділянки на АДРЕСА_1 , суперечить витягу з цього протоколу та запису у книзі реєстрації рішень. Але вважав, що фальсифікацію витягу можна встановити лише у кримінальному провадженні. Тоді як апеляційний суд вказав, що позивач не спростував факт фальсифікації самого протоколу, а не витягу з останнього. Верховний Суд вважає помилковим висновок судів про необхідність позивачеві доводити або фальсифікацію зазначеного витягу з протоколу в кримінальному провадженні, або спростовувати фальсифікацію самого цього протоколу за наявності у суду можливості дослідити оригінал відповідного протоколу (його архівну копію).
49. Суди обох інстанцій вказали, що «чисельні документи» підтверджують згоду як колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області, так і Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» «щодо правомірності виділення спірної земельної ділянки» спадкодавцю. Але переліків таких документів у судових рішеннях немає.Те, що спадкодавець у 2008 році отримав згоду на приватизацію певної земельної ділянки від Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива», яка зверталася з відповідним листом-згодою на приватизацію до начальника Одеського міського управління земельних ресурсів, не означає, що спадкодавець тоді розпочав і завершив процедуру приватизації земельної ділянки. 
50. Суди першої й апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що спадкодавець отримав від міськради дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) значно пізніше (т. 1, а. с. 50-51). Звернення спадкодавця до міськради із заявою про отримання відповідного дозволу засвідчує як те, що він станом на той час не мав права власності на відповідну ділянку, так і те, що компетентним суб`єктом для вирішення питання про її приватизацію була міськрада. Інакше кажучи, і спадкодавець, і міськрада розглядали земельну ділянку як власність територіальної громади міста.
51. Докази позивача про відсутність у Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» права на розпорядження земельною ділянкою, яка є власністю територіальної громади міста Одеси, суди попередніх інстанцій відкинули з посиланням на «інформацію з відкритих джерел». Однак за змістом оскаржених судових рішень незрозуміло, яку саме інформацію суди аналізували і з яких саме відкритих джерел.
52. У рішенні Господарського суду Одеської області від 30 березня 2018 року у справі № 5/17-1506-2011, яке згадав суд першої інстанції, немає встановлених обставин щодо об`єкта незавершеного будівництва, ділянки, на якій він розташований, і речових прав на неї. Суди мають, зокрема, з`ясувати, чи є земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:48:0256009 за адресою: АДРЕСА_1 , тією самою ділянкою, про яку йде мова у виписці з протоколу № 27 засідання правління колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 12 жовтня 1967 року про закріплення земельної ділянки площею 0,10 га на АДРЕСА_1 за спадкодавцем (т. 1, а. с. 160, 170 зворот), у довідці Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» від 22 грудня 2004 року № 369 (т. 1, а. с. 39, 170) та у листі цього товариства начальнику Одеського міського управління земельних ресурсів (т. 1, а. с. 41).
53. Щодо наявності на земельній ділянці будь-яких будівель і споруд суди першої й апеляційної інстанцій залишили не оцінили акт обстеження земельної ділянки від 24 травня 2021 року (т. 1, а. с. 52), лист Київської районної адміністрації міськради від 7 травня 2021 року (т. 1, а. с. 55-56). Висновок апеляційного суду про те, що «не вбачається порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний об`єкт нерухомості», не заснований на встановлених фактах і дослідженні всіх зібраних доказів. За підтвердження відсутності у спадкодавця та відповідача речових прав на земельну ділянку та відсутності на цій ділянці об`єкта незавершеного будівництва суд не матиме підстав вважати належними способи захисту ті, які визначені статтею 376 ЦК України. Якщо відповідний об`єкт споруджений, а не «віртуальний», права власника земельної ділянки порушуються фактом самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно.
54. Суд першої інстанції вказав, що позивач не довів законність втручання у «вільне володіння власністю відповідача». Проте для того, щоб довести наявність у відповідача права власності на певне майно, яким він може вільно володіти, недостатньо того, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені дані про право власності на об`єкт незавершеного будівництва за спадкодавцем, а незабаром - за відповідачем. 
По-перше, такий об`єкт має існувати в натурі (на місцевості). 
По-друге, за загальним правилом право власності виникає з правомірних дій (правочинів), зокрема, з правомірного створення нерухомого майна на земельній ділянці, яка була відведена для цієї мети у встановленому порядку. З факту державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва таке право не виникає незалежно від того, чи наявний такий об`єкт на місцевості. 
По-третє, відсутність встановлення в натурі меж території м. Одеси станом на певний рік сама собою не зумовлює правомірність спорудження об`єкта незавершеного будівництва, виникнення речових прав на земельну ділянку та на такий об`єкт і можливість спадкування останнього. 
55. Без встановлення обставин, пов`язаних із місцезнаходженням земельної ділянки, на якій, можливо, розташований зареєстрований за відповідачем об`єкт незавершеного будівництва, а також без встановлення наявності такого об`єкта на місцевості передчасним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність порушення прав територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку, про розташування на ній об`єкта незавершеного будівництва, наявність права власності на нього і про відмову в задоволенні всіх позовних вимог як неналежних способів захисту. 
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
56. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
57. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
58. Із урахуванням висновку про часткову обґрунтованість касаційної скарги через порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм права оскаржені судові рішення слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
у х в а л и в:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури Раковича Максима Миколайовича задовольнити частково.
2. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 6 березня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 7 березня 2024 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий		В. І. Крат	
Судді		Д. А. Гудима 	
		І. О. Дундар	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко