Справа №591/1064/26 	
Номер провадження 22-ц/816/2030/26 	
Категорія -  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
у присутності:
скаржника - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року (суддя Зеря Ю.О.), постановлену у місті Суми, 
у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Красулі Дмитра Андрійовича при примусовому виконанні виконавчого листа, визнання незаконною та скасування постанови про арешт майна, стягувач -  Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст скарги і рішення суду першої інстанції
09 лютого 2026 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність старшого державного виконавця Зарічного ВДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Красулі Д.А. при примусовому виконанні виконавчого листа № 591/8084/19, виданого 22 вересня 2020 року Зарічним районним судом м. Суми, у якій просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця від 29 грудня 2025 року у ВП № 71669132 про арешт майна боржника, а також зобов`язати державного виконавця внести відповідний запис про скасування арешту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Скаргу обґрунтував тим, що відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 03 липня 2025 року на виконанні у Зарічному ВДВС у м. Суми перебуває зведене виконавче провадження № 78449956 про стягнення з нього заборгованості, до складу якого входять виконавче провадження № 71669132 з виконання виконавчого листа про стягнення на користь Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради тимчасової державної допомоги та судового збору, а також виконавче провадження № 72053077 про стягнення додаткових витрат виконавчого провадження. Загальний розмір заборгованості за зведеним виконавчим провадженням становив 16 660,90 грн.
Зазначав, що наприкінці серпня 2025 року звернувся до державного виконавця з метою врегулювання питання погашення заборгованості та повідомив про свій майновий стан, зокрема про те, що є особою з інвалідністю ІІ групи, отримує пенсію за віком у незначному розмірі, а також проходив службу у складі добровольчого формування територіальної громади м. Суми під час оборони Сумської області після початку повномасштабної збройної агресії рф проти України.
Посилався на те, що у період із 2022 по 2024 роки брав безпосередню участь у заходах територіальної оборони, ніс службу на блокпостах та об`єктах критичної інфраструктури, забезпечував охорону медичних закладів, допомагав у транспортуванні поранених та гуманітарної допомоги, а згодом був звільнений зі служби за станом здоров`я у зв`язку з отриманими травмами та захворюваннями. На підтвердження зазначених обставин надав державному виконавцю документи щодо участі у добровольчому формуванні, медичні документи, довідки та рішення про встановлення інвалідності.
Вказував, що між ним та державним виконавцем була досягнута домовленість про добровільне погашення заборгованості частинами, після чого він почав здійснювати регулярні платежі на рахунок органу ДВС. Однак, незважаючи на добровільне виконання рішення суду, 29 грудня 2025 року державним виконавцем винесено постанову про арешт усього належного йому нерухомого майна та внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Скаржник зазначав, що про існування постанови про арешт дізнався лише після отримання листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області від 08 січня 2026 року, при цьому станом на дату отримання листа залишок заборгованості за зведеним виконавчим провадженням становив 13 984,81 грн.
Вважав, що накладення арешту на все належне йому майно є непропорційним заходом примусового виконання, оскільки орієнтовна вартість арештованого майна у багато разів перевищує суму заборгованості. Посилався на те, що арешт накладено на єдине незавершене будівництвом житло, а також на майно, оформлення якого необхідне йому для отримання доходу від оренди земельних паїв, що фактично позбавляє його можливості забезпечувати власне існування та придбавати необхідні лікарські засоби.
На думку скаржника, дії державного виконавця порушують його право мирного володіння майном, а тому постанова про арешт майна є незаконною та підлягає скасуванню.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 .  
Судом встановлено, що рішення суду боржником у повному обсязі не виконано, заборгованість у виконавчому провадженні залишається непогашеною, а державним виконавцем вживались передбачені законом заходи щодо встановлення доходів, коштів та майна боржника.
Відповідно до статей 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна є заходом забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатися на все майно боржника у межах суми стягнення, що і було зроблено державним виконавцем.
Доводи скаржника про непропорційність арешту та порушення його прав є необґрунтованими, оскільки сам по собі арешт майна не позбавляє боржника права користування майном та не свідчить про його примусове відчуження.
Підстав для зняття арешту, передбачених статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», судом не встановлено. Тому для визнання дій державного виконавця незаконними та скасування постанови про арешт майна немає.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про задоволення його скарги.
Зазначає, що суд не надав належної оцінки неспівмірності між сумою боргу у розмірі 14 584,18 грн та вартістю арештованого майна - земельних ділянок (паїв), нормативна грошова оцінка яких перевищує 250 000 грн. Накладення арешту на майно, вартість якого більш ніж у 17 разів перевищує суму заборгованості, суперечить принципам справедливості, розумності та співмірності виконавчого провадження, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження», а також порушує право власності.
Судом також не враховано, що державний виконавець не вжив заходів щодо першочергового звернення стягнення на грошові кошти та доходи боржника, хоча звернення стягнення на нерухоме майно є крайнім заходом примусового виконання. Апелянт не ухилявся від виконання рішення суду, повідомив виконавця про свій майновий стан та здійснював часткове погашення заборгованості, починаючи з серпня 2025 року.
Крім того, він є особою з інвалідністю III групи, отриманої при захисті держави, а його єдиним джерелом доходу є пенсія у розмірі 4050 грн. Арешт земельних ділянок позбавляє можливості отримувати дохід від їх оренди, що істотно погіршує матеріальне становище та фактично ставить особу на межу виживання, враховуючи значні витрати на лікування та лікарські засоби. Суд першої інстанції не врахував необхідність забезпечення балансу між інтересами стягувача та правом апелянта на соціальний захист і гідний рівень життя в умовах воєнного стану. Також суд не врахував положення законодавства щодо особливостей виконавчого провадження під час воєнного стану, зокрема обмеження примусового виконання рішень на територіях активних бойових дій. За таких обставин арешт усього майна боржника є передчасним, надмірним та таким, що підлягає скасуванню.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Держаний виконавець Красуля Д.А. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Вказує, що арешт було накладено саме у межах суми боргу у розмірі 14 584,18 грн. Доводи апелянта щодо порушення частини сьомої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставними, оскільки вказана норма забороняє звернення стягнення лише на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій воно розташоване. Натомість арешт було накладено на інше нерухоме майно - земельні ділянки (паї). Закон не містить заборони на накладення арешту на майно, вартість якого перевищує суму боргу.
Державним виконавцем вживалися заходи щодо звернення стягнення на кошти та доходи боржника, також за заявами боржника було знято арешт із рахунків, на які надходили соціальні та пенсійні виплати, що свідчить про дотримання виконавцем вимог закону щодо захисту соціальних виплат.
Доводи апелянта про неможливість отримання доходу від оренди паїв також є необґрунтованими, оскільки арешт не обмежує право користування земельними ділянками та не позбавляє можливості передавати їх в оренду й отримувати орендну плату.
Посилання апелянта на обмеження виконавчого провадження під час воєнного стану не підлягають застосуванню, оскільки відповідно до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або які є тимчасово окупованими, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, місто Суми не віднесено до територій активних бойових дій. Станом на дату розгляду справи борг у повному обсязі не погашено, підстави для зняття арешту, визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
27 квітня 2023 року державним виконавцем Зарічного ВДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на підставі виконавчого листа № 591/8084/19, виданого Зарічним районним судом м. Суми 22 вересня 2020 року про стягнення з  ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради 12 751,80 грн тимчасової державної допомоги та 1921,00 грн судового збору, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 71669132 (а.с. 48).
Того ж дня прийнято постанови про стягнення виконавчого збору та визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 49-50).
27 квітня 2023 року та 26 березня 2024 року державним виконавцем у цьому ж виконавчому провадженні прийнято постанови про арешт коштів боржника (а.с. 51, 52).
17 квітня 2024 року державним виконавцем у цьому виконавчому провадженні прийнята постанова про зняття арешту з коштів (а.с. 55). 
29 грудня 2025 року старшим державним виконавцем Зарічного ВДВС у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Красулею Д.А. прийнято постанову про накладення арешту на все нерухоме майна боржника  ОСОБА_1 у межах суми стягнення 14 584,18 грн, з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів.
Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 08 січня 2026 року, заборгованість за вказаним виконавчим провадженням становить 14 584,18 грн, з яких 13 250,58 грн основний борг, 1333,60 грн виконавчий збір (а.с. 14).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за  ОСОБА_1 29 листопада 2025 року зареєстровано право власності на чотири земельні ділянки сільськогосподарського призначення, площами 3,2902 га, 0,597 га, 0,1352 га. Також вбачається, що вказані землі були успадковані та перебувають в оренді ТОВ «Маяк» до 05 січня 2031 року за договором оренди від 05 січня 2021 року, при цьому  ОСОБА_1 уже зазначений та вважається новим їх орендодавцем. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Стаття 447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.
Отже, арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і являє собою сукупність заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. При цьому виконавець за відсутності відомостей про майно, повідомлених кредитором повинен самостійно здійснити заходи для виявлення такого майна, у тому числі грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки оскаржувана постанова державного виконавця винесена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у межах наданих повноважень та з метою забезпечення реального виконання судового рішення.
Матеріалами справи підтверджується, що рішення суду боржником у добровільному порядку у повному обсязі не виконано, заборгованість за виконавчим провадженням на момент винесення постанови про арешт майна залишалася непогашеною, а державним виконавцем до накладення арешту вживались інші заходи примусового виконання, зокрема звернення стягнення на кошти боржника та встановлення його майнового стану.
Відповідно до статей 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право накладати арешт на майно боржника у межах суми стягнення, а такий арешт є заходом забезпечення виконання рішення суду. При цьому сам по собі арешт майна не свідчить про його вилучення чи реалізацію та не позбавляє боржника права користування належним йому майном.
Доводи апеляційної скарги про непропорційність арешту майна з огляду на вартість нерухомого майна порівняно із сумою боргу не спростовують правомірності дій державного виконавця, оскільки закон не ставить можливість накладення арешту у залежність від вартості майна боржника, а передбачає накладення арешту у межах суми стягнення.
Посилання апелянта на порушення його права користування майном, неможливість отримання доходу від оренди земельних ділянок, стан здоров`я та соціальний статус також не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що арешт майна фактично унеможливив користування майном чи призвів до порушення прав боржника, зокрема і отримання орендної плати за успадковані земельні ділянки, які перебувають в оренді до 05 січня 2031 року.
Підстави для зняття арешту, визначені статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», на момент розгляду справи були відсутні, а доказів повного погашення заборгованості матеріали справи не містять.
Відповідно до пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» забороняється у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України (з дати віднесення територій до таких, на яких ведуться активні бойові дії, або тимчасово окупованих територій до моменту виключення таких територій з переліку).
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано особливості здійснення виконавчого провадження в умовах воєнного стану та обмеження примусового виконання рішень на територіях активних бойових дій, є безпідставними та не підтверджуються матеріалами справи.
Як убачається з матеріалів виконавчого провадження, боржник ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у місті Суми. Доказів того, що місце проживання боржника або місцезнаходження належного йому майна віднесено до територій активних бойових дій чи тимчасово окупованих територій у розумінні законодавства, до суду не надано.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану на території України не є безумовною підставою для зупинення виконавчого провадження чи заборони вчинення виконавчих дій. Обмеження, передбачені законодавством на період дії воєнного стану, застосовуються виключно у випадках та щодо територій, прямо визначених нормативно-правовими актами.
Станом на момент вчинення державним виконавцем оскаржуваних виконавчих дій місто Суми не було віднесене до переліку територій активних бойових дій, на яких забороняється або обмежується примусове виконання судових рішень у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Крім того, оскаржувана постанова державного виконавця стосувалась накладення арешту на майно боржника з метою забезпечення виконання рішення суду та не свідчить про примусове відчуження майна чи реалізацію об`єктів нерухомості, які б підпадали під спеціальні обмеження, встановлені на період воєнного стану.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржувана постанова державного виконавця прийнята відповідно до закону, у межах його повноважень та не порушує прав боржника, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду не вбачається.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина 1 статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 375 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, а висновки суду узгоджуються із критеріями законності та обґрунтованості, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду – без змін. 
Висновки суду щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, тому в силу положень частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 березня 2026 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена «12» травня 2026 року.

Головуючий -  	Д.В. Сізов	

Судді: О.І. Собина 

М.В. Щербаченко