Номер провадження: 22-ц/813/57/26 
Справа № 520/17462/19
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.06.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса», Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності та звільнення земельної ділянки, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мурзенко М.В. 13 травня 2021 року у м. Одеса, -
встановила:

У липні 2019 року Одеська міська рада звернулася до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Автомобіліст-Одеса», Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності та звільнення земельної ділянки, в якому просила суд визнати недійним та скасувати свідоцтво про право власності від 13.11.2013 року, серія та номер НОМЕР_1 , видане ОСОБА_1 реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області на нежитлове приміщення площею 6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 08.11.2013 року № 3355429 за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення площею 6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 07.04.2014 року серія та номер НОМЕР_2 , видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на нежитлове приміщення площею 6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 02.04.2014 року номер 5256543 за ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на нежитлове приміщення площею 6 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Одеської міської ради площею 0,1864 га шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення площею 6 кв.м, та металевих навісів орієнтованою площею 150-200 кв.м; стягнути солідарно с відповідачів на користь позивача судові витрати (т. 1 а.с 2-14).
В обґрунтування позову Одеська міська рада посилалася на порушення її прав, як власника земельної ділянки, оскільки будівництво вказаного об`єкту є самовільним, здійснено на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, земельна ділянка для будівництва вказаного об`єкту не відводилась, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 28.08.2013 року № ОД 142132400578, на підставі якої було здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , скасовано з огляду на внесення до неї завідомо неправдивих відомостей, відтак останній не набув права власності на вказане в ній нерухоме майно, а тому наступна передача її до статутного капіталу ТОВ «Автомобіліст-Одеса», єдиним засновником та керівником якого він є, також є незаконною.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.05.2021 року позов Одеської міської ради було задоволено частково. 
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області від 13.11.2013 року, індексний номер 12710584. 
Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 3355429, дата запису 08.11.2013 року. 
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно-нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , видане ТОВ «Автомобіліст-Одеса» Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області від 07.04.2014 року, індексний номер 20108320. 
Скасовано запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 5256543, дата запису 02.04.2014 року. 
Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 від самочинно збудованої будівлі нежитлового приміщення № 101 площею 6 кв. м. шляхом її знесення. 
У задоволенні позову в частині зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 від самочинно збудованих металевих навісів, орієнтовною площею 150-200 кв.м, шляхом їх знесення - відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір в сумі 4802,50 грн. Стягнуто з ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на користь Одеської міської ради судовий збір в сумі 3842 грн. (т. 3 а.с. 33-37).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність щодо вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності, щодо скасування записів про державну реєстрацію права власності. Суд першої інстанції самостійно сформулював нові правові норми про триваючий характер позовної давності щодо реєстрації права власності на приміщення, які не існують ні в ЦК України ні в інших законодавчих актах. Також судом не було враховано, що приміщення площею 6 кв.м. розташоване на орендованій ОСОБА_1 земельній ділянці, при цьому договір оренди із КП «Одесапарксервіс» Одеської міської ради діє до 31.12.2021 року, тому підстав звільняти вказану земельну ділянку, в тому числі в частині 6 кв.м., у ОСОБА_1 не існує. Крім того, апелянт вважає, що позов від імені Одеської міської ради підписав і подав представник Юридичного департаменту Одеської міської ради, що є підставою для повернення позовної заяви (конфлікт інтересів) (т. 3 а.с. 44-47). 
Сторони про розгляд справи на 02.06.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
З матеріалів реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що 08.11.2013 року ОСОБА_1 було подано державному реєстратору заяву про реєстрацію за ним право власності на вказаний об`єкт нерухомості, для проведення реєстрації подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 28.08.2013 року № ОД 142132400578, виданої Інспекцією ДАБК в Одеській області (а.с.24-27 т.2), довідку з Адресного реєстру міста Одеси про резервування адреси об`єкта нерухомого майна від 23.09.2013 року серія та номер 351999/1 (а.с. 28 т. 2), технічний паспорт серія та номер НОМЕР_3 , виданий 09.09.2013 року КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (а.с.29 – 30 т.2).
13.11.2013 року, на підставі рішення державного реєстратора № 7891361 (а.с. 33, т.2), за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , видано йому свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.11.2013 року, індексний номер 12710584 (а.с.34 т.2), номер запису про право власності 3355429 (а.с. 36, т.2)
Протоколом № 2 Загальних зборів ТОВ «Автомобіліст – Одеса» від 31.03.2014 року було вирішено питання щодо внесення до статутного капіталу Товариства нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 6 кв.м. Вартість майна, що відноситься до статутного капіталу Товариства, складає 48025,00 грн. відповідно до Звіту про визначення оціночної вартості нежитлового приміщення від 27.03.2014 року (а.с.60 т.2).
На підставі Акту приймання-передачі та оцінки майна, що вноситься до статутного капіталу ТОВ «Автомобіліст-Одеса» від 31.03.2014 року, засновник товариства передав, а Товариство в особі Директора прийняло в якості внеску до Статутного капіталу Товариства нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 6 кв.м. (а.с.61 т.2).
Єдиним учасником вказаного Товариства та його керівником є відповідач ОСОБА_1 , що підтверджено копією протоколу № 1 Загальних зборів ТОВ «Автомобіліст – Одеса» від 12.03.2014 року (а.с. 59 т.2)
З копії технічного паспорту зазначеного об`єкту нерухомого майна (а.с. 63-66, т. 2), виконаного ТОВ «БТІ України», станом на 06.03.2014 року вбачається, що до його складу входить нежитлове приміщення площею 6 кв.м. (окрема будівля) літ. А», навіси металеві літ. «Б.», «В», «Г», вимощення-І, огорожа № 1-2.
07.04.2014 року, на підставі рішення державного реєстратора № 12230258 від 07.04.2014 року (а.с. 78, т.2), за ТОВ «Автомобіліст-Одеса» було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 . Товариству видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 07.04.2014 року, індексний номер 20108320 (а.с. 79 т. 2), номер запису про право власності 5256543 (а.с. 80, т.2).
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області скасовано реєстрацію декларації від 28.08.2013 року № ОД 142132400578 про готовність об`єкта до експлуатації з реконструкції нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , причиною скасування стало зазначення в ній недостовірних відомостей про наявність дозволу на початок виконання будівельних робіт, що підтверджується копією наказу № 139 СК від 10.10.2014 року, копія якого міститься в матеріалах кримінального провадження № 521/13620/15-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України (а.с. 134, т.1).
З копії висновку судової земельно-технічної експертизи, призначеної за матеріалами кримінального провадження № 521/13620/15 (а.с. 60-65) від 12.12.2016 року № 3540/24, загальна площа земельної ділянки АДРЕСА_3 складає 0,1864 га.
Також з матеріалів справи вбачається, що 12.04.2017 року між Комунальним підприємством «Одестранспарксервіс» та ФОП ОСОБА_1 було укладено Договір балансоутримання місць паркування №70/М-СЛ-2017/03-01, згідно якого ФОП ОСОБА_1 надано право організовувати та проводити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на місцях паркування (майданчик на паркування) загальною площею 316,25 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , строк дії договору продовжено до 31.12.2021 року, що підтверджується копією вказаного договору та додаткових угод до нього (а.с.4-20 т.3).
Згідно ч. 2 ст. 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено та не спростовано відповідачем, що спірний об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 101 площею 6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , розташований на землях комунальної власності, розпорядження якими відповідно до ст. 12 ЗК України, здійснює Одеська міська рада.
Оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , у встановленому законом порядку не надавалась ОСОБА_1 для будівництва, будівництво було здійснено без дозволу на проведення будівельних робіт, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення № 101 площею 6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , є самочинним будівництвом.
Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 Цивільного кодексу України).
Особливості права власності на землю врегульовані Земельним кодексом України. Згідно ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно зі ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. При цьому права володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою в повному обсязі можуть належати лише власникові земельної ділянки.
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (ч. 1 ст. 375 Цивільного кодексу України).
Стаття 375 Цивільного кодексу України визначає право власника на забудову належної йому земельної ділянки, тобто можливість власника земельної ділянки здійснювати на ній будівництво в порядку, встановленому законом. Власник має право здійснювати на належній йому земельній ділянці нове будівництво, створюючи будівлі та споруди, яких раніше не існувало.
Статтею 331 Цивільного кодексу України визначається порядок набуття права власності на новостворене майно. За змістом цієї статті право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Водночас можуть існувати ситуації, коли особа, не маючи прав на земельну ділянку (не будучи власником або користувачем земельної ділянки), здійснює на ній будівництво, або здійснює будівництво без відповідного документа, проекту, з істотним порушенням будівельних норм і правил. Такі правовідносини врегульовані ст. 376 Цивільного кодексу України, в якій визначено правовий режим самочинного будівництва.
Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку. Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування. Відсутність у особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку. Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватися земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї. Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою. У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливості вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються ч. 4- 6 ст. 376 Цивільного кодексу України. Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право. Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що ст. 376 Цивільного кодексу України розташована в главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний із питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 року у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Подібні висновки також викладені і у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
При цьому, в разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватися земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї. 
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
У ст. 90 Земельного кодексу України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Крім того, для кваліфікації спірного об`єкта, як самочинно збудованого, та висновку про порушення прав позивача як власника земельної ділянки достатньо встановлених судами обставин будівництва відповідачем об`єкта, не передбаченого договором на користування земельною ділянкою і збудованого за межами строку його дії. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
При цьому, знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 та від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, спірного нежитлового приміщення, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча би однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
При цьому, обов`язок знести об`єкт самочинного будівництва має розглядатися в контексті правового захисту права власності на земельну ділянку.
Отже, відповідачем за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва має бути особа, яка чинить перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою (останній набувач). Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
Крім того, процесуальний статус останнього набувача прав на об`єкт самочинного будівництва, як відповідача, надає такій особі можливість використовувати всі передбачені процесуальним законом засоби для захисту своїх прав та інтересів. Також суд під час розгляду справи зможе оцінити добросовісність відповідача та пропорційність застосовуваних до нього засобів. При цьому, останній набувач не позбавлений можливості звернутися з вимогою про відшкодування збитків до особи, в якої придбав об`єкт самочинного будівництва. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
У даному випадку колегія суддів приймає до уваги, що на час розгляду справи судом першої інстанції, на підставі рішення державного реєстратора № 12230258 від 07.04.2014 року, власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , є ТОВ «Автомобіліст-Одеса», а відтак, позовні вимоги про зобов`язання звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , від самочинно збудованої будівлі нежитлового приміщення № 101 площею 6 кв.м., шляхом його знесення, мають бути пред`явлені до власника такого об`єкта нерухомого майна - ТОВ «Автомобіліст-Одеса». 
При цьому, висновок апеляційного суду про те, що ефективним способом захисту прав позивача, як власника земельної ділянки, в цьому випадку є саме вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення, і така вимога може бути пред`явлена до особи, яка не здійснювала самочинне будівництво, узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій частині також, зазначивши про необхідність задоволення позову Одеської міської ради в частині вимог про зобов`язання саме ТОВ «Автомобіліст-Одеса» звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , від самочинно збудованої будівлі - нежитлового приміщення № 101 площею 6 кв. м., шляхом його знесення.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 знести металеві навіси площею 150-200 кв.м. сторонами до суду апеляційної інстанції не оскаржувалось, у зв`язку із чим перегляду в апеляційному порядку не підлягає. 
Щодо позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 та ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на нерухоме майно.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 року у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 року у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 року у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 року у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 року у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 року у справі № 910/11383/23.
Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» зазначив, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).
Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 року у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 року у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 року у справі № 910/11383/23.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21 зазначала, що за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, то задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або позовних вимог про скасування державної реєстрації прав, або вимог про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Подібні висновки також викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22.
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 року у справі № 908/2388/21, від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22, в категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора чи скасування державної реєстрації прав, про припинення права власності тощо визнаються неналежними і такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів позивача.
На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності, оскільки такі вимоги є неналежними способами захисту прав позивача, а належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України. Цей спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси позивача.
Щодо доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував позовну давність щодо вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності, щодо скасування записів про державну реєстрацію права власності, при цьому суд самостійно сформулював нові правові норми про триваючий характер позовної давності щодо реєстрації права власності на приміщення, які не існують ні в ЦК України, ні в інших законодавчих актах. 
З приводу викладеного колегія суддів зазначає, що, виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. 
У даному випадку, відмова в задоволенні позову про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності у зв`язку із неналежним способом захисту порушеного права, не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта, що негаторний позов пред`являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпоряджання річчю.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. Негаторний позов може бути пред`явлений впродовж всього строку тривання відповідного порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц). При цьому, на негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.
Вимога про знесення майна, яке власник земельної ділянки вважає самочинним будівництвом, є різновидом негаторного позову власника земельної ділянки з усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. 
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що приміщення площею 6 кв.м. розташоване на орендованій ОСОБА_1 земельній ділянці, при цьому договір оренди із КП «Одесапарксервіс» Одеської міської ради діє до 31.12.2021 року, тому підстав звільняти вказану земельну ділянку, в тому числі в частині 6 кв.м., у ОСОБА_1 не існує, є безпідставними, оскільки місце розташування спірного нежитлового приміщення жодним чином не спростовує доводи позовної заяви Одеської міської ради про те, що вказаний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом, а отже, він підлягає знесенню незалежно від місця його знаходження.
Доводи апеляційної скарги про те, що позов від імені Одеської міської ради підписав і подав представник Юридичного департаменту Одеської міської ради, що є підставою для повернення позовної заяви (конфлікт інтересів), колегія суддів до уваги не приймає, оскільки юридичний департамент Одеської міської ради є виконавчим органом, уповноваженим міською радою на представництво її інтересів, інтересів виконавчого комітету та міського голови у судах. Забезпечення такого представництва здійснюється працівниками юридичного департаменту відповідно до їх посадових інструкцій. 
У даному випадку, уповноважена особа Одеської міської ради на представництво її інтересів у справі не є працівником Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради.
Таким чином, у даному випадку відсутній конфлікт інтересів під час представництва інтересів Одеської міської ради в суді при розгляді даної справи.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам відзиву на позовну заяву, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, доходить висновку про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13.05.2021 року в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку шляхом знесення, із одночасним ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог.
Щодо судових витрат.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частинами 1-2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 7203,75 грн.
Таким чином, враховуючи, що даним судовим рішенням судом апеляційної скарги відмовлено у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради, пред`явлених до ОСОБА_1 , то колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7203,75 грн.
Крім того, колегія суддів зазначає, що, ухвалюючи нове судове рішення у даній справі, судом апеляційної інстанції, із заявлених Одеською міською радою п`яти позовних вимог, задоволено одну вимогу позову, відповідачем за якою є ТОВ «Автомобіліст-Одеса», у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Автомобіліст-Одеса» на користь Одеської міської ради судовий збір за подачу позову у сумі 1921 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтв, скасування записів про державну реєстрацію права власності та зобов`язання ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку шляхом знесення нежитлової будівлі та розподіл судових витрат - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, відмовити у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса», Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації про:
визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області від 13 листопада 2013 року, індексний номер 12710584;
скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 3355429, дата запису 08 листопада 2013 року;
визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , видане Товариству з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса» Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області від 07 квітня 2014 року, індексний номер 20108320;
скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса» на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису 5256543, дата запису 02 квітня 2014 року. 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса» (код ЄДРПОУ 39133721) звільнити земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 від самочинно збудованої будівлі - нежитлового приміщення № 101 площею 6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210697551101), шляхом його знесення. 
Стягнути з Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26597691) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 7203,75 гривень.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобіліст-Одеса» (код ЄДРПОУ 39133721) на користь Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26597691) судовий збір за подачу позову у сумі 1921 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 02 червня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе