Справа № 199/9708/24
(2/199/378/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

09.03.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Спаї В.В., 
секретар судового засідання Воробйов О.С., 
за участі представника позивача адвоката Мисечко К.О., представника відповідача – Дніпровської міської ради Риженко М.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання без реєстрації місця проживання, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, уточнив його предмет шляхом подання відповідної заяви від 17.02.2026 р., в якій просив суд встановити факт, що має юридичне значення, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 04 квітня 2006 р. по 17 березня 2015 р., в обґрунтування позову посилаючись на те, що з 13.10.2020 р. місце проживання позивача зареєстровано та він фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . 19.07.2024 р. позивач звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою стосовно надання житлової площі у гуртожитку комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади, на яку отримав відповідь про те, що в поданому пакеті документів відсутні довідки з попередніх місць реєстрації заявника за період з квітня 2006 року по березень 2015 р. (лист від 29.07.24 р № 3/16-3864). 
На заяву від 25.09.2023 р. про надання інформації про первинну реєстрацію ОСОБА_1 за адресами АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_1 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради повідомив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявними відомостями був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 з 17.03.2015 р. по 13.10.2020 р., також в розпорядженні Департаменту наявні відомості про реєстрацію ОСОБА_1 про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 з 13.10.2020 р. по теперішній час. 
Згідно зазначеної відповіді Департаменту адміністративних послуг від 04.10.2023 р. №10/5-1567 , за наявними даними будинкової книги та картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, мати заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 з 07.07.1994 року по 12.03.2015 р. 
У спірний період часу, а саме на момент народження ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), мати позивача - ОСОБА_2 постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується будинковою книгою та відповіддю Департаменту адміністративних послуг Дніпровської від 04.10.2023 р. № 10/5-1567. 
Як зазначається позивачем при зверненні до суду, отже, він, як неповнолітня дитина, мешкав разом з матір`ю без реєстрації місця проживання. 
Позивачем додатково зазначається про те, що батько позивача ( ОСОБА_3 ) з 2011 р. мешкав окремо; згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ним та ОСОБА_2 припинений в результаті його розірвання. 
Позивач звертався до Департаменту житлового господарства з заявою про надання житлового приміщення, але йому було відмовлено з формальних причин, що обмежує позивача в його правах, а саме неможливість приватизації кімнати, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала повністю та просила суд повністю задовольнити позов. 
Представник відповідача – 1 не скористався правом брати участь у судових засіданнях. 
Відповідач - 2 позов не визнав.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача – 2 зазначив, що позивачем не залучено до участі у справі колишнього власника об`єкту нерухомого майна, в якому заявлена вимога встановити факт постійного проживання на законних підставах. Окрім того, виключно власник об`єкту нерухомого майна може надати пояснення та/або заперечення чи проживав позивач у належному їй об`єкті нерухомого майна на законних підставах та які саме законні підстави для цього слугували. Окрім зазначеного, на переконання представника відповідача - 2, позивач повинен надати суду докази, що підтверджують обґрунтованість вимог. Відповідач – 2 вважав позовні вимоги необґрунтованими. 

Судом були допитані свідки. 
Допитана судом свідок  ОСОБА_2 дала показання, відповідно до яких вона є матір`ю ОСОБА_1 (позивача), та вони разом з його народження ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) мешкали у будинку, який належить її матері ( ОСОБА_4 ) за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому будинку вони мешкали до 17.03.2015 р., потім переїхали до гуртожитку. Спочатку батько позивача мешкав з ними в будинку АДРЕСА_1 , а потім подружжя розірвало шлюб. Свідок працювала на заводі імені ОСОБА_5 бухгалтером приблизно 20 років, отримала ордер та мешкає там до цього часу. 
Допитана судом свідок ОСОБА_6 дала показання, відповідно до яких позивач доводиться їй племінником; свідок та мати позивача доводяться рідними сестрами. Племінник (позивач) та його матір постійно мешкали у буд. АДРЕСА_1 , який належить їх матері, до 17.03.2025 р., потім вони переїхали до гуртожитку, іншого житла в них не було. 

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. 
Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 – 80 ЦПК України, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження; місце проживання позивача з 17.03.2015 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , по 13.10.2020 р., з 13.10.2020 р. місце проживання позивача зареєстровано за даною адресою у кімнаті АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №928 «КП «Жилсервіс – 5» ДМР. 
Дана довідка містить аналогічні відомості про реєстрацію місця проживання матері позивача ОСОБА_2 . 
Реєстрація місця проживання позивача та його матері ОСОБА_2 за зазначеною вище адресою також підтверджується відповіддю від 04.10.2023 р. №10/5 - 1567 відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР.
Згідно з даною відповіддю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 07.07.1994 р. по 12.03.2015 р. 

Судом на підставі відповіді з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 10/5-1567 від 04.10.2023 на звернення від 25.09.23 р. щодо надання інформації про первинну реєстрацію ОСОБА_2 , ОСОБА_1 встановлено, що за наявними даними будинкової книги та картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07.07.1994 по 12.03.2015. ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстраційного обліку за адресою : АДРЕСА_1 не зазначений.
Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 29.04.2024 за вих.№3/16-3864 щодо розгляду заяви ОСОБА_1 стосовно надання житлового приміщення , відмовлено у наданні даної адміністративної послуги у зв`язку з ненаданням необхідних документів у повному обсязі, а саме відсутні довідки з попередніх місць реєстрації за період з квітня 2006 р. по березень 2015 р. 
Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту житлових прав позивача, зокрема, права на приватизацію житлового приміщення (кімнати у гуртожитку). 
Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 р. у справі №582/18/21 (провадження №61-20968сво21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61?12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з захистом права позивача на безоплатну передачу у приватну власність кімнати у гуртожитку. 
За ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (ч.1 ст. 3 зазначеного вище закону).
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). 
Статтею 2 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. 
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Як вже встановлено судом, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та з народження мешкав зі своєю матір`ю в житловому будинку, належному матері позивача, за адресою: АДРЕСА_1 , по 17.03.2015 р. 
Щодо факту реєстрації місця проживання позивача та певної адреси, починаючи з 17.03.2015 р., то даний факт суд встановлює також на підставі довідки №928, яка видана КП «Жилсервіс – 5» ДМР, згідно з якою позивач зареєстрований в АДРЕСА_3 , при цьому у гуртожитку з 17.03.2015 р. по ф-А матері з 17.03.2015 р., знятий з реєстрації 13.10.2020 р., в кімнаті №60 з 13.10.2020 р. 
Отже, враховуючи, що місце проживання малолітньої дитини визначено разом з батьками на основі закону та чинне законодавство саном на 04.04.2006 р. не передбачало обов`язку батьків реєструвати місце проживання малолітньої дитини, враховуючи показання свідків, зокрема, матері позивача та її рідної сестри, та відсутність будь-якого іншого житла, яке могло би перебувати у користуванні позивача та його матері у період з 04.04.2006 р. по 17.03.2015 р. та використовуватися ними за призначенням,враховуючи, що ОСОБА_7 , мати позивача, мала зареєстроване місце проживання та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 07.07.1994 р. по 12.03.2015 р., що підтверджується відповіддю від 04.10.2023 р. №10/5 - 1567 відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, для суду наявні підстави для висновку, що існування стверджуваної позивачем обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний висновок, тому наявні підстави для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 04.04.2006 р. (дати народження позивача) по ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто для задоволення позову. 
Стосовно заперечень представника Дніпровської міської ради проти позову, то дані заперечення не спростовують наведених вище висновків суду. 

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 423,00 грн., пред`явивши позов про встановлення факту проживання на законних підставах та про визнання права користування житловим приміщенням (дві вимоги немайнового характеру). 
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір".
Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України "Про судовий збір"). 
За статтею 2 Закону України "Про судовий збір" платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Пор судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
17.02.2026 р. шляхом подання окремої заяви позивач змінив предмет позову та просив суд встановити факт проживання без реєстрації місця проживання.
Отже, з позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, розмір судового збору становить 1 211 грн. 20 коп. 
Враховуючи, що позивачем сплачено в більшому розмірі, наявні підстави для повернення позивачу суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 60 коп. відповідно до квитанції про сплату №7708 – 4888 – 6182 – 4816 від 25.11.2024 р. 
Керуючись ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1, п. 1 ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 264- 265, 273 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання без реєстрації місця проживання задовольнити повністю. 

Встановити факт, що має юридичне значення: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 04 квітня 2006 р. по 17 березня 2015 р. 

Стягнути з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 38114671, м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд. 16) та Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. з кожного з відповідачів окремо. 

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) суму надмірно сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 60 коп. відповідно до квитанції про сплату №7708 – 4888 – 6182 – 4816 від 25.11.2024 р. 
Дата складення повного судового рішення 19.03.2026 р. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя В.В.Спаї