Справа № 420/9507/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Інформаційного агентства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Інформаційного агентства, в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Інформаційного агентства щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 грудня 2023 року до 27 березня 2025 року; 
стягнути з Інформаційного агентства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 грудня 2023 року до 27 березня 2025 року в сумі 280967,22 грн (двісті вісімдесят тисяч дев`ятсот шістдесят сім гривень 22 копійки).
Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , проходив військову службу з 19.08.2016 до 20.12.2018 у Центральному друкованому органі Міністерства оборони України «Народна армія», правонаступником яких є наразі є відповідач.
Як вказано у позовній заяві, в подальшому з 21.12.2018 до 21.12.2023 позивач проходив військову службу в Інформаційному агентстві.
Позивач зазначає, що при виключенні зі списків особового складу частини йому було виплачено грошове забезпечення не в повному обсязі.
Так, за твердженням позивача, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2023 року у справі №420/26649/23 28.03.2025 відповідач виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення в сумі 9865,53 грн.
Водночас, як зазначає позивач, відповідачем не проведено своєчасно розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено вчасно вищезазначене грошове забезпечення.
У зв`язку з цим, на переконання позивача, оскільки відповідачем на день виключення зі списків особового складу не проведено повного розрахунку при звільненні з військової служби, позивач набув право на виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Додатково позивач зауважує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить з 22 грудня 2023 року до 27 березня 2025 року становить 280 967,22 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача.
До суду надійшов відзив представника відповідача, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами з таких підстав.
Представник відповідача зазначає, що позивач просить суд задовільнити йому позовні вимоги щодо виплати середнього заробітку за період проходження військової служби, коли він і так отримував грошове забезпечення, що є абсолютно не обґрунтованим та безпідставним.
Крім цього, за твердженням представника відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом 01.04.2025, тобто з істотним пропуском встановленого строку звернення.
Також, на переконання представника відповідача, військовослужбовці не є працівниками, не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, виконуючи конституційний обов`язок із захисту держави, підпорядковуючись Міністерству оборони України. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, а також надають відмінні від цивільних громадян специфічні права. В свою чергу, Міністерство оборони України не є «власником, або уповноваженим їм органом», у розумінні ст.ст.116, 117 КЗпП України, та не є «підприємством, установою, організацією або фізичною особою», у загальному розумінні КЗпП України.
За твердженням представника відповідача, ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Враховуючи вищенаведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Процесуальні дії у справі.
Суд ухвалою від 07.04.2025 прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України, встановив сторонам строки для надання заяв по суті, витребував з Інформаційного агентства:
докази проходження ОСОБА_1 військової служби в Інформаційному агентстві: копії наказів про зарахування на службу, про виключення зі списків особового складу, тощо;
докази виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №420/26649/23;
довідку про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , обчислений виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому було звільнено позивача, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100.
Зазначені вище докази надані до суду відповідачем разом з відзивом на позовну заяву 23.04.2025.
Ухвалою від 01.09.2025 суд зупинив провадження в адміністративній справі №420/9507/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Інформаційного агентства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку до набрання законної сили рішенням по справі №420/5204/25.
Ухвалою від 20.05.2025 суд поновив провадження у справі у зв`язку з набранням законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 по справі №420/5204/25.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини у справі.
Наказом начальника Інформаційного агентства (по стройовій частині) від 11.01.2019 №3 зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення підполковника ОСОБА_1 з 11.01.2019.
Наказом начальника Інформаційного агентства (по стройовій частині) від 21.12.2023 №297, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення підполковника ОСОБА_1 з 21.12.2023.
Згідно з Довідкою про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складає:
за жовтень 2023 – 46827,88 грн;
за листопад 2023 – 46827,88 грн.
У вказаній Довідці також визначено середньоденний розмір грошового забезпечення позивача – 1558,72 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 по справі №420/26649/23 адміністративний позов ОСОБА_1 до Інформаційного агентства про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, - задоволено частково:
визнано протиправними дії Інформаційного агентства щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік»;
зобов`язано Інформаційне агентство перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.
Судом встановлено, що на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року по справі №420/23866/23, від 18.01.2024 року по справі №420/27413/23 та від 19.12.2023 року по справі №420/26649/23, позивачу 07.02.2025 року було перераховано суму грошового забезпечення загалом в розмірі 385730,63 грн
В подальшому, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 по справі №420/26649/23, відповідачем виплачено на користь позивача 28.03.2025 – 9915,11 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 28.03.2025 №527.
Згідно з інформацією КП «ДСС» та Єдиного державного реєстру судових рішень, в провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №420/5024/25 за позовом ОСОБА_1 до Інформаційного агентства про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Предметом розгляду у цій справі було, зокрема, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, зокрема на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року по справі №420/23866/23, від 18.01.2024 року по справі №420/27413/23 та від 19.12.2023 року по справі №420/26649/23, позивачу 07.02.2025 року було перераховано суму грошового забезпечення загалом в розмірі 385730,63 грн.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2026 по справі №420/5204/25 змінено Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року:
зобов`язано Інформаційне агентство нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2023 до 21.06.2024 включно у розмірі 266300,79 грн. (двісті шістдесят шість тисяч триста гривень 79 коп.).
Також, з матеріалів адміністративної справи №420/5204/25 судом встановлено, що при звільненні позивачу виплачено 21253,81 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі ст.1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 №95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Президією Верховної Ради Української РСР 30.06.1961 (далі – Конвенція), термін заробітна плата означає незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Частиною 2 статті 12 Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Про суми, нараховані і виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
З огляду на вищевказані норми законодавства питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні особи з військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 460/10582/21, від 14.07.2022 у справі № 620/3095/20, від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.
Отже, в цьому випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст. 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливу відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день його виключення зі списків особового складу 21.12.2023, а 28.03.2025, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Отже, період затримки розрахунку при звільненні, в цьому випадку, з 22.12.2023 (наступний день після звільнення) до 27.03.2025 (останній день затримки перед днем виплати).
Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку, затвердженому постановою КМУ №100.
Згідно з п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ №100, середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до п.8 Порядку, затвердженого постановою КМУ №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абз.2 п.7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Згідно з Довідкою про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , заробітна плата позивача за два місяці, що передували звільненню, складає:
за жовтень 2023 – 47541,00 грн;
за листопад 2023 – 47541,00 грн.
З огляду на викладене, середньоденний заробіток позивача має бути розрахований з урахуванням 61 календарних днів (кількість днів у жовтні-листопаді 2023 року) і складає – 1558,72 грн.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Випадки та критерії зменшення компенсації за несвоєчасний розрахунок сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №761/9584/15-ц.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби та визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч.1 ст.117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, для цілей обчислення компенсації за несвоєчасний розрахунок встановленню підлягає:
розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком, затвердженим постановою КМУ № 100;
загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;
частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат;
частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі №560/5923/24 від 27.03.2025 року, по справі № 620/7207/24 від 24.04.2025 року.
Судом встановлено, що загальна сума виплати позивачу при звільненні становить 416899,55 грн (21253,81 грн виплачено при звільнені + 395645,74 грн виплачено на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року по справі №420/23866/23, від 18.01.2024 року по справі №420/27413/23 та від 19.12.2023 року по справі №420/26649/23).
Суд зазначає, що в межах справи №420/5204/25 розглянуто питання щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні при здійсненні виплат на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року по справі №420/23866/23, від 18.01.2024 року по справі №420/27413/23 та від 19.12.2023 року по справі №420/26649/23 у сумі 385730,63.
З урахуванням вищенаведеного, відсоток несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала позивачу при звільненні становить 2,4% (9915,11 грн/416899,55 грн).
З урахуванням вищенаведеного, виходячи з принципу пропорційності, суд вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 22.12.2023 до 27.03.2025 у такий спосіб:
183 дні (строк затримки остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням обмежень у шість місяців, встановленого ст.116 КЗпП України) х 1558,72 грн = 285245,76 грн х 2,4% = 6845,90 грн, що становить 2,4% суми виплати, яка мала бути нарахована на день виключення зі списків особового складу.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача шляхом:
визнання протиправною бездіяльності Інформаційного агентства щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2023 до 27.03.2025; 
стягнути з Інформаційного агентства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2023 до 27.03.2025 в сумі 6845,90 грн.
Суд зазначає, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а.
Щодо доводів про подвійне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2026 у справі №420/5204/25, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, у межах справи №420/5204/25 вже було вирішено спір щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині сум грошового забезпечення, виплачених позивачу 07.02.2025 на виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 у справі №420/23866/23, від 18.01.2024 у справі №420/27413/23 та від 19.12.2023 у справі №420/26649/23.
Водночас, предметом розгляду у цій справі є інша частина остаточного розрахунку при звільненні, а саме несвоєчасна виплата грошового забезпечення у сумі 9915,11 грн, яка була фактично виплачена позивачу лише 28.03.2025 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 у справі №420/26649/23.
Отже, у межах цієї справи позивач заявив вимоги щодо компенсації за окреме порушення строків проведення остаточного розрахунку при звільненні стосовно іншої суми виплати, яка не була предметом судового розгляду у справі №420/5204/25.
Суд зазначає, що у спірних правовідносинах відсутнє подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки суд не здійснює повторного нарахування компенсації за ті самі суми та за той самий період прострочення, які вже були предметом оцінки суду у справі №420/5204/25. Натомість предметом цього спору є самостійна частина невиплачених при звільненні сум, остаточний розрахунок щодо яких проведено відповідачем пізніше, а саме 28.03.2025, що утворює окрему підставу для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
Крім того, при визначенні розміру відшкодування судом враховано, що питання відповідальності відповідача щодо виплат, здійснених 07.02.2025, вже було вирішено у справі №420/5204/25, у зв`язку з чим при обчисленні суми середнього заробітку у цій справі принцип пропорційності застосовано виключно щодо суми 9915,11 грн, яка залишалася невиплаченою до 28.03.2025.
Щодо твердження представника відповідача про порушення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Предметом розгляду цієї справи є несвоєчасний розрахунок при звільненні позивача.
Судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні відповідачем виплачено на користь позивача на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2023 по справі №420/26649/23 – 28.03.2025.
Позивач звернувся до суду з цією позовною заявою – 01.04.2025, тобто через 3 дні з моменту проведення остаточного розрахунку, відтак, позивачем не пропущено строк звернення до суду передбачений ст.122 КАС України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати не розподіляються.
Інші доводи відповідача по суті спірних правовідносин суд вважає спростованими вищенаведеними висновками.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 255, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд 
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Інформаційного агентства (вул. Князів Острозьких, буд. 45/1, корп. 33, м. Київ, Київська обл., 01015, код ЄДРПОУ 26622615) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Інформаційного агентства щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2023 до 27.03.2025. 
Стягнути з Інформаційного агентства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2023 до 27.03.2025 в сумі 6845,90 грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Дмитро БАБЕНКО