Номер провадження 1-кп/754/780/26
Справа№754/5040/26
Вирок 
Іменем України

18 червня 2026 року
місто Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 62025170030013872, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.07.2025, щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Києва, зареєстрованого та такого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, учасника бойових дій, одруженого, який утримує малолітню дитину, інваліда ІІІ групи, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,
ВСТАНОВИВ:

У невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_4 , будучи обізнаним із законними умовами поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами, усвідомлюючи наслідки своїх суспільно-небезпечних дій, направлених проти громадської безпеки в частині захисту життя та здоров`я людей від негативного впливу руйнуючого характеру вогнепальної зброї, бойових припасів в результаті їх неконтрольованого обігу, в порушення вимог законодавства України, яким регулюється порядок поводження з вогнепальною зброєю і боєприпасами, у тому числі Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 року, з метою подальшого незаконного зберігання, при відсутності передбаченого законом дозволу, знаходячись за невстановленою слідством адресою, знайшов тим самим придбав ручну осколкову гранату Ф-1.
В подальшому, сержант ОСОБА_4 вказаний вище заборонений у вільному обігу предмет, а саме ручну уламкову оборонну гранату Ф-1, яку носив при собі та переніс до місця свого проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та до 31.01 .2026 року зберігав без передбаченого Положенням про дозвільну систему, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року (зі змінами), та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року (зі змінами) - дозволу.
В подальшому, 31.01.2026 в період часу з 14 год. 15 хв. до 15 год. 16 хв., під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживав ОСОБА_4 , працівниками поліції виявлено та вилучено - один промислово виготовлений, споряджений ініціюючою вибуховою речовиною запал ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ-2 для ручних гранат Ф-1, РГД-5 та РГ-42 та один промислово виготовлений споряджений бризантною вибуховою речовиною корпус ручної осоколкової гранати оборонної Ф-1, що у конструктивному їх поєднанні (зборі) відповідають за зовнішнім виглядом, фізичним та геометричним та утворюють параметрам ручній осколковій гранаті Ф-1, яка належить до категорії бойових припасів, яку ОСОБА_4 придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, та не оспорював час, спосіб і місце його вчинення.
Надав показання, що узимку 2026 року, повертаючись з магазину з вулиці Лаврухіна на вулицю Градинську через алею, де розташований дитячий майданчик між будинками № 6 та № 8 на вул. Лаврухіна, він побачив на лавці гранату. На землі поруч лежали чотири пляшки з-під пива. Він забрав гранату, поклав її до кишені куртки (того дня був одягнений у куртку, оскільки була холодна погода) та пішов додому. Пояснив, що зробив це машинально, а в подальшому планував гранату здати. ОСОБА_4 зазначив, що усвідомлював, який саме предмет забирає, та розумів, що це граната зі значним радіусом ураження, оскільки знає про такі боєприпаси з відповідних занять під час проходження військової служби. Дозволу, передбаченого законодавством, щодо володіння зброєю та боєприпасами він не має. Принісши гранату додому, він зберігав її в коридорі квартири АДРЕСА_2 , високо на поличці в коридорі, щоб до неї ніхто не міг дістатися. Згодом до його місця проживання прибули працівники поліції. Під час обшуку ОСОБА_4 самостійно вказав місце зберігання гранати та добровільно її видав. Наголосив, що умислу на використання гранати не мав. Висловив переконання, що, забравши гранату з дитячого майданчика, він міг урятувати комусь життя, оскільки граната лежала в місці, доступному для дітей. Водночас визнав, що з огляду на обставини правильніше було б викликати поліцію, а не забирати гранату із собою.
Обвинувачений ОСОБА_4 не оспорює фактичні обставини, пояснивши при цьому, що він правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються; крім того, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, а тому суд, роз`яснивши обвинуваченому порядок та наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Аналізуючи викладене, суд робить висновок про те, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання та зберіганні бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, санкцією ч. 1 ст. 263 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Відповідно до встановлених обставин ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер. Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні обвинуваченим обставин, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т. ч. часу, місця, способу вчинення.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Обвинувачений ОСОБА_4 висловив щирий жаль з приводу вчинених дій, засудив свою поведінку та щиро розкаявся.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , він раніше не судимий, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. За місцем проживання характеризується посередньо.
Також судом враховуються позиції прокурора, захисника та обвинуваченого в судових дебатах щодо можливості виправлення останнього без ізоляції від суспільства.
Обираючи ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України, з огляду на його щире каяття, обставини і мотиви скоєного кримінального правопорушення, суд робить висновок про необхідність призначення останньому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції відповідної статті Особливої частини КК України.
Крім того, суд також враховує дані про особу обвинуваченого: наявність постійного місця проживання та реєстрації, його сімейний стан, проходження військової служби та утримання малолітньої дитини, відсутність судимостей, статус учасника бойових дій та відсутність обставин, що обтяжують покарання. З огляду на викладене суд робить висновок, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою командиром військової частини за місцем проходження військової служби, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті - виправленню засудженого, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
На переконання суду, призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього Кодексу.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.
Питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Згідно з вимогами ст. 124 КПК України, із обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню витрати на залучення експертів.
Також судом встановлено, що 31.01.2026 обвинувачений затриманий в порядку ст. 208 КПК України та 01.02.2026 звільнений з ІТТ при ГУНП у місті Києві згідно з постановою слідчого.
На підставі викладеного та керуючись ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
В строк відбутого ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк його попереднього ув`язнення в період із 31.01.2026 по 01.02.2026 включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Відповідно до вимог ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.
Речові докази у кримінальному провадженні: один промислово виготовлений, споряджений ініціюючою вибуховою речовиною запал ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ-2 для ручних гранат Ф-1, РГД-5 та РГ-42, який поміщено до спеціального пакета № 2742712; один промислово виготовлений, споряджений бризантною вибуховою речовиною корпус ручної осколкової оборонної гранати Ф-1, який поміщено до спеціального пакета № 5253004, - передати в розпорядження Міністерства оборони України; учбово-тренувальну гранату «Піро 5М», яка в подальшому була передана для негайного знищення на місці виявлення біля будинку у вибухозахисному контейнері, залишки якої поміщено до спеціального пакета НПУ № CR11033715, - знищити.
Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави процесуальні витрати в сумі 2674,20 грн за проведення експертизи.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Суддя ОСОБА_6