Справа №463/10595/25
Провадження №2/155/262/26

ГОРОХІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року місто Горохів

Горохівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Яремчук С.М.,
при секретарі судового засідання – Ревуцькій М.,
за участю:
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Добрікової І.В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Горохів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Берестечківська міська рада Луцького району Волинської області про зняття арешту з майна, –

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позовних вимог
05 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської обласної прокуратури, в якому просив: визнати відсутність правових підстав для накладення арешту за записом № 3433499 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, внесеного на підставі постанови прокуратури Миколаївської області від 16 червня 1998 року №369 у межах кримінальної справи №98720006; визнати арешт таким, що накладений помилково, та зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить йому на праві приватної власності; зобов`язати Миколаївську обласну прокуратуру вжити заходів для повного скасування зазначеного обтяження; зобов`язати державного реєстратора вилучити запис №3433499 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що під час оформлення документів для відчуження належної йому на праві власності земельної ділянки, приватним нотаріусом було виявлено наявність арешту – згідно з інформацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №3433499. Арешт накладений Другою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області на підставі постанови прокуратури від 16 червня 1998 року №369, винесеної в рамках кримінального провадження №98720006. Зазначає, що арешт накладений помилково, без законних підстав, через неправильну ідентифікацію особи. Відповідно до уточненої позовної заяви (подана суду 20 квітня 2026 року) позивач просив суд визнати арешт таким, що накладений помилково, зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить йому на праві приватної власності. Зобов`язати державного реєстратора вилучити (скасувати) запис №3433499 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відзив Миколаївської обласної прокуратури
23 січня 2026 року надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. У свою чергу, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Відтак, у справі відсутній спір про право між позивачем та відповідачем, адже Миколаївська обласна прокуратура не є особою, яка у будь-який спосіб порушує, не визнає чи оспорює право власності позивача. Заявлені позивачем вимоги про скасування арешту майна, відповідно до ст. 18 ЦПК України, не стосуються Миколаївської обласної прокуратури, оскільки скасування арешту майна шляхом внесення відповідних записів у Державний реєстр речових прав не входить до компетенції органів прокуратури.

Додаткові пояснення Миколаївської обласної прокуратури
05 травня 2026 року у даній справі надійшли додаткові письмові пояснення прокурора, в яких останній зазначає, що відповідно до постанови виконувача обов`язків прокурора Первомайського району Миколаївської області від 16 червня 1998 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 під час розслідування кримінальної справи №98720006. ОСОБА_1 підозрювався у вчиненні вбивства у вересні 1997 року на території Чаусовського кар`єру, що знаходиться в Первомайському районі Миколаївської області. Установлено, що вироком судової колегії у кримінальних справах Миколаївського обласного суду від 26 квітня 1999 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Первомайського району Миколаївської області, визнаний винним та засуджений за ст. 142 ч. 3, ст. 93 п. «а» КК України (в ред. 1960 року) на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду України від 11 листопада 1999 року. Отже, арешт у вказаній кримінальній справі був правомірно накладений прокурором при здійсненні досудового розслідування вбивства, яке було вчинено ОСОБА_1 на території Чаусовського кар`єру, розташованого поблизу села Чаусово Первомайського району Миколаївської області у вересні 1997 року. Обласній прокуратурі невідомо, за яких обставин та з яких підстав 07 липня 2006 року, через майже 7 років після засудження Романюка В.В., реєстратором Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області зареєстровано арешт з зазначенням підстави обтяження – постанова прокуратури від 24 червня 1998 року. В постанові не зазначено персональні дані ОСОБА_1 , зокрема ідентифікаційний код, проте вказані дані, які об`єктивно підтверджують, що арешт жодним чином не стосувався уродженця Рівненської області Романюка В.В. Відтак, у справі відсутній спір про право між позивачем та відповідачем, адже Миколаївська обласна прокуратура не є особою, яка у будь-який спосіб порушує, не визнає чи оспорює право власності позивача. Відтак, заявлені позивачем вимоги про скасування арешту майна не стосуються Миколаївської обласної прокуратури, оскільки арешт був накладений правомірно, у 1998 році, на майно особи, яка обґрунтовано обвинувачувалась у вбивстві, прізвище, ім`я та по батькові якої лише співпадає з даними позивача у справі та жодним чином його не стосувався. Ураховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги до Миколаївської обласної прокуратури є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Рух справи в суді
Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова від 17 листопада 2025 року справу передано за підсудністю до Горохівського районного суду Волинської області.
Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 19 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 12 березня 2026 року у Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області витребувано докази. 
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року до участі у справі залучено Берестечківську міську раду Луцького району Волинської області третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 21 травня 2026 року Другу Первомайську державну нотаріальну контору Миколаївської області залучено до справи співвідповідачем.
Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 10 червня 2026 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 23 червня 2026 року.

Позиція учасників судового розгляду
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просив суд визнати арешт (обтяження) таким, що накладений помилково, зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить йому на праві приватної власності. Зобов`язати державного реєстратора вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про арешт майна №3433499 від 07 липня 2006 року.
Представник Миколаївської обласної прокуратури Добрікова І.В. проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях.
Співвідповідач – Друга Первомайська державна нотаріальна контора Миколаївської області явку представника в судове засідання не забезпечила, у заяві від 10 червня 2026 року просила розглянути справу без участі представника, при вирішенні питання по суті покладалась на розсуд суду.
Берестечківська міська рада Луцького району Волинської області – третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – явку представника в судове засідання не забезпечила, будь-яких заяв до суду не скеровувала.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Острів Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 . Із 23 серпня 2011 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з карткою фізичної особи – платника податків 29 жовтня 2004 року ОСОБА_1 отримав ідентифікаційний номер – НОМЕР_2 .
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №440756002 від 25 серпня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, яке розташоване на території Луцького (колишнього Горохівського) району Волинської області – земельної ділянки площею 0,132 га, кадастровий номер 0720885800:01:001:0681, для ведення особистого селянського господарства, земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 0720885800:01:001:0680, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташований в селі Піски, Горохівський район, Волинська область, а також санпропускника за адресою: смт. Демидівка, Рівненська область.
07 липня 2006 року о 15:31:29 реєстратором – Другою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області (55213, Миколаївська область, місто Первомайськ, вулиця Грушевського, 1,) на підставі повідомлення прокуратури Миколаївської області №б/н від 24 червня 1998 року на все майно ОСОБА_1 накладено арешт. Давні обставини також підтверджуються відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №3433499 (а. с. 11).
Відповідно до листа Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області №870/01-16 від 10 вересня 2025 року арешт було накладено відповідно до постанови прокуратури Первомайського РУЮ від 16 червня 1998 року №369 в рамках кримінальної справи №98720006 у межах її повноважень (а. с. 14).
Зі змісту постанови про накладення арешту на майно від 16 червня 1998 року вбачається, що прокурор Первомайського району Миколаївської області, юрист другого класу Довгий Д.А., розглянувши матеріали кримінальної справи №98720006, встановив, що гр. ОСОБА_1 у вересні 1997 року скоїв вбивство гр. ОСОБА_2 . Враховуючи, що судом може бути призначене додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, постановив накласти арешт на все майно ОСОБА_1 , де б воно не знаходилось.
Згідно з інформацією з листа Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області №792/01-16 від 12 серпня 2025 року, обтяження було накладене на ОСОБА_1 , жителя міста Первомайськ Миколаївської області. Дані щодо дати народження, РНОКПП чи адреси проживання відсутні.
Із наданої суду копії вироку від 26 квітня 1999 року у справі №1/16, 1999 р., вбачається, що судова колегія по кримінальних справах Миколаївського обласного суду, розглянувши кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Камяна Балка, Первомайський район, Миколаївська область, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнала останнього винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 142 ч. 3, ст. 93 п. «а» КК України і призначила покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на праві власності.
Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду України вирок залишено без змін.
Згідно з Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення до кримінальної відповідальності та наявності судимостей» позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець села Острів Рівненської області до кримінальної відповідальності не притягувався. Відомості про наявність незнятої та непогашеної судимості – відсутні. Відомості про розшук – відсутні.
Судом також встановлено, що згідно з даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на час ухвалення рішення на виконанні у Личаківському відділі ДВС міста Львова не перебувають відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна позивач вказує на те, що вказаний арешт майна перешкоджає йому відчужити належне йому майно та обмежує його право володіння, користування та розпорядження майном.
При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення
За змістом ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Підставою подання позову є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч. 1 ст. 317 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) виклала висновок про те, що [вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції].
Аналогічну правову позицію сформульовано Великою палатою Верховного Суду також у постанові від 15 травня 2019 року, справа №372/2904/17-ц, яка зазначила:
«п. 53. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами»;
«п. 55. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відтак, інший спосіб захисту та реалізації прав, ніж зняття арешту з усього (рухомого та нерухомого) майна відсутній, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку є таким, що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні та таким, що не суперечить закону.
Отже, існування арешту майна є перешкодою в реалізації прав позивача, так як унеможливлює розпорядження ним своїм майном. 
Досліджені судом письмові докази свідчать про те, що 07 липня 2006 року державним нотаріусом Другої Первомайської державної нотаріальної контори неправомірно та помилково накладено арешт на все майно гр. України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Острів Радивилівського району Рівненської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава обтяження: повідомлення від 24 червня 1998 року, Прокуратура Миколаївської області. При цьому, матеріалами справи встановлено, що постанова про накладення арешту на майно від 16 червня 1998 року №369 була правомірною та передбачала накладення арешту на все нерухоме майно громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя міста Первомайськ Миколаївської області під час досудового розслідування кримінальної справи.
Матеріалами справи також підтверджується, що можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами, втрачена, оскільки кримінальне провадження завершене.
Позивач ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягався, відомості про наявність незнятої та непогашеної судимості – відсутні. Виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 відсутнє.
Нормою ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Таким чином, дослідивши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що накладений арешт на майно обмежує позивача в праві володіння, користування та розпорядження його майном. Крім того, підстави для накладення арешту на майно позивача та збереження таких обтяжень - відсутні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог до відповідача – Другої Первомайської державної нотаріальної контори. Останній є належним відповідачем у даній справі, оскільки причиною судового спору стала саме протиправна реєстраційна дія (помилка) нотаріуса.
Щодо вимоги про визнання арешту таким, що накладений помилково, суд відмовляє у задоволенні такої вимоги, оскільки зазначений спосіб захисту права не призведе до відновлення порушеного права позивача. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження №12-88гс19) та багатьох інших.
За вказаних обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури слід відмовити як пред`явленого до неналежного відповідача у справі. Суд зазначає, що Миколаївська обласна прокуратура не є належним відповідачем у справі, так як дії останньої були правомірними. Відповідно до постанови від 16 червня 1998 року арешт правомірно було накладено на особу, яка обґрунтовано обвинувачувалась у вбивстві, прізвище ім`я та по батькові якої співпадає з даними позивача. Окрім цього, така постанова прийнята 16 червня 1998 року, тоді як обтяження на все майно позивача було накладено 07 липня 2006 року. Тобто, на час вчинення реєстраційної дії, кримінальне провадження було завершене (вирок та ухвала ВС суду постановлені у 1999 році). З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави стверджувати, що арешт на майно позивача у 2006 році накладений державним нотаріусом в інтересах держави у кримінальному провадженні, де прокурор є стороною кримінального процесу.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18).

Щодо судових витрат у справі
Судовий збір суд залишає за позивачем на його клопотання.
Керуючись ст. 3, 10, 12, 13, 77, 78, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, на підставі ст. 15, 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Другої Первомайської державної нотаріальної контори Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Берестечківська міська рада Луцького району Волинської області про зняття арешту з майна – задовольнити частково.
Зняти арешт, накладений Другою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області на все майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , уродженця села Острів Радивилівського району Рівненської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати державного реєстратора скасувати запис про арешт усього майна від 07 липня 2006 року №3433499.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Берестечківська міська рада Луцького району Волинської області про зняття арешту з майна – відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач: Миколаївська обласна прокуратура (Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Спаська,28, код ЄДРПОУ 02910048);
відповідач: Друга Первомайська державна нотаріальна контора (Миколаївська область, місто Первомайськ, вулиця Грушевського, 1, код ЄДРПОУ 02892764);
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Берестечківська міська рада Луцького району Волинської області (Волинська область, місто Берестечко, вулиця Шевченка, 2, код ЄДРПОУ 04051262).

Суддя Горохівського районного суду
Волинської області        Яремчук С.М.