ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 240/9022/20
адміністративне провадження № К/990/40769/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу справу № 240/9022/20
за позовом  ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про зобов`язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу і середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року, постановлене суддею Токаревою М.С., 
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді - Гонтарука В.М., суддів: Сторчака В.Ю., Граб Л.С.,
УСТАНОВИВ:
Суть спору
1. У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирської обласної прокуратури (далі - відповідач), у якому (з урахуванням заяви від 08.02.2022 за вх. № 10947/22 та заяви від 18.02.2022 за вх. № 13751/22) просила:
1.1. стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 51874,41 грн;
1.2. стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 01.05.2020 по день ухвалення судового рішення, виходячи з розрахунку 2470,21 грн за день.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що наказом від 28.04.2020 № 97к її звільнено з посади начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон України «Про прокуратуру»), однак під час звільнення їй протиправно не нараховано та не виплачено передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку.
Установлені судами фактичні обставини справи
3.  ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури Житомирської області на різних посадах з 13.12.1999.
4. Наказом прокурора Житомирської області від 28.04.2020 № 97к ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Прокуратури Житомирської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», з 30.04.2020. Цим же наказом відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Житомирської області зобов`язаний провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачці виплати при звільненні.
5. Згідно з наданою Прокуратурою Житомирської області довідкою за вих. № 18-442вих-20 від 30.04.2020 позивачці не нараховувалася та не виплачувалася вихідна допомога, передбачена статтею 44 КЗпП України.
6. Уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної, касаційної інстанцій
7. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2022, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2022, позов задоволено частково, стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку в сумі розміром 51874,41 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
8. Постановою Верховного Суду від 20.02.2023 було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2022 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, а справу № 240/9022/20 у цій частині направлено на новий судовий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2022 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2022 у справі № 240/9022/20 залишено без змін.
9. У постанові від 20.02.2023 Верховний Суд вказав, що під час нового розгляду справи у цій частині суду першої інстанції необхідно витребувати у відповідача та дослідити довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток позивачки за період лютий-березень 2020 року (останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення позивачки) та визначити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням практики Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладеної у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а, із наданням оцінки доводам відповідача щодо наявності підстав застосування принципу пропорційності та співмірності при обрахунку такого середнього заробітку.
10. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02.04.2024, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2024, адміністративний позов задоволено. Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 369 978,93 грн.
11. Судами попередніх інстанцій установлено, що згідно з довідкою Житомирської обласної прокуратури від 09.09.2023 № 21-76вих-23, заробітна плата позивачки за останні два місяці складала: 281303,89 грн за лютий 2020 року та 15924,72 грн за березень 2020 року. Відповідно, середньоденна заробітна плата позивачки становить 1468,52 грн (28130,89 + 15924,72)/30 днів.
12.  ОСОБА_1 було звільнено з 30.04.2020 (наказ прокурора Житомирської області від 28.04.2020 № 97к). Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено 27.12.2022 шляхом стягнення з рахунку Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у сумі 51874, 41 грн (у тому числі податок з доходів фізичних осіб та військовий збір).
13. Відтак, середній заробіток за час затримки з 01.05.2020 до 27.12.2022 складає 973628,76 грн (663 робочих днів х 1468,52 грн - середня заробітна плата).
14. Суд першої інстанції установив, що недоплачена сума вихідної допомоги при звільненні позивачки становить 51874,41 грн. Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, становить 973628,76 грн.
15. Загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при звільненні становить 136 687,33 гривень (100%), з яких 84 813,32 гривень (62%) нарахована відповідачем до виплат у квітні 2020 року при звільненні заробітна плата, згідно довідки Житомирської обласної прокуратури від 30.04.2020 за № 18-442вих-20, та виплачена на виконання рішення суду у справі № 240/9022/20 матеріальна допомога в розмірі 51 874, 41 гривень (38 %).
16. Виходячи з принципу пропорційності, посилаючись на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки є стягнення на її користь 369978,93 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (38% від 973628,76 грн).
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
17. До Верховного Суду (далі - Суд) надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02.04.2024 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2024, у якій позивачка просить їх змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 687 884,14 грн». В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
17.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на те, що не було ураховано висновки Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, які викладені у постановах від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 14.03.2024 у справі № 560/6960/23, від 31.10.2023 у справі № 240/15141/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 06.06.2018 у справі № 823/254/16.
17.2. В обґрунтування касаційної скарги скаржниця указує, що суди попередніх інстанцій не урахували висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, чинній з 19.07.2022 та неправомірно застосували методологію зменшення такого розміру до періоду з 19.07.2022 по 26.12.2022 спірних правовідносин.
17.3. Крім того ОСОБА_1 доводить, що оскільки згідно статті 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то період затримки такої виплати визначатиметься в календарних днях.
17.4. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні мав би обраховуватись наступним чином. За період з 01.05.2020 по 18.07.2022 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності становить 451 452,42 грн (1468,52 грн (середня заробітна плата за один робочий день) х 0,38 (частка компенсації за непроведену виплату) х 809 (кількість календарних днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню). За період з 19.07.2022 по 26.12.2022 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням законодавчого обмеження компенсації шестимісячним строком має становити 236 431,72 грн (1468,52 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 161 (кількість календарних днів затримки розрахунку, які підлягають відшкодуванню за шість місяців). Відтак, скаржниця вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який необхідно стягнути на її користь з Житомирської обласної прокуратури має становити 687 884,14 грн (451 452,42 грн + 236 431,72 грн).
18. Ухвалою колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.11.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
19. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 18.05.2026 закінчено підготовчі дії та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні у відповідності до вимог статей 340 та 343 КАС України.
Позиція інших учасників справи
20. Від Житомирської обласної прокуратури до Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому відповідач просить залишити її без задоволення та наводить доводи про те, що визначаючи розмір відшкодування відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно ураховувати висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (пункт 91). 
20.1. Крім того відповідач, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі № 240/12764/21, зауважує, що у період з 25.05.2020, за який судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивачка працювала в Житомирській обласній прокуратурі, отримувала заробітну плату до 16.06.2021.
21. У відповіді на відзив ОСОБА_1 зауважує, що Житомирська обласна прокуратура у відзиві не навела обґрунтувань саме щодо спростування доводів її касаційної скарги про безпідставність обрахунку середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 26.12.2022 із застосуванням принципу пропорційності виплати та щодо обрахунку суми виплати за весь час затримки розрахунку при звільнення виходячи з кількості робочих, а не календарних днів.
22. Поряд із цим позивачка заявила клопотання про залишення без розгляду відзиву Житомирської обласної прокуратури, оскільки він підписаний особою, право якої на вчинення таких дій не підтверджено у встановленому порядку. Скаржниця стверджує, що наявність довіреності від 04.07.2022, наказу керівника Житомирської обласної прокуратури № 46, а також Положення про управління, не підтверджує повноваження Олександра Слівінського діяти за правилами самопредставництва Житомирської обласної прокуратури.
23. Як убачається із матеріалів справі, на підтвердження своїх повноважень представник Житомирської обласної прокуратури Слівінській О.О. до відзиву долучив наказ Житомирської обласної прокуратури від 11.09.2020 № 39к про підтвердження займаної посади в Житомирській обласній прокуратурі, наказ від 19.07.2024 № 46 «Про надання права представляти інтереси Житомирської обласної прокуратури в судах України в порядку самопредставництва», довіреність керівника Житомирської обласної прокуратури від 04.07.2022 № 05/2-1075-20, якою уповноважено, у тому числі Слівінського О.О., головного спеціаліста відділу представництва інтересів держави у бюджетній сфері, з питань державної і комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Житомирської обласної прокуратури, представляти інтереси Житомирської обласної прокуратури у справі № 240/9022/20, наказ від 18.10.2021 № 105 про затвердження Положення про управління представництва інтересів держави в суді та Положення про управління представництва інтересів держави в суді.
24. За наведених обставин Суд вважає безпідставними вимоги ОСОБА_1 про залишення без розгляду відзиву Житомирської обласної прокуратури, позаяк долучені до відзиву документи є достатніми для підтвердження повноважень Слівінського О.О. на здійснення самопредставництва Житомирської обласної прокуратури у суді під час розгляду цієї справи, у тому числі для подання відзиву на касаційну скаргу.
25. З огляду на викладене Суд відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення без розгляду відзиву Житомирської обласної прокуратури та приймає до розгляду відзив відповідача.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Водночас згідно з частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
28. Спір цій справі виник у зв`язку із невиплатою позивачці вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
29. Судові рішення у справі оскаржуються щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивачки відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.
30. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
31. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
32. За правилами статті 116 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивачки, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
32.1. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
33. Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
33.1. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті
34. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
35. Аналіз наведених норм права свідчить, що законодавець покладає на роботодавця (підприємство, установу, організацію) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
36. Спірним питанням на стадіє касаційного оскарження є правильність обрахунку середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яке підлягає стягненню з відповідача.
37. У цій справі судами попередніх інстанцій установлено, що позивачці не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні з 30.04.2020. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 19.09.2022, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2022, стягнуто з відповідача на користь позивачки вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку в сумі розміром 51874,41 грн та виплачено відповідачем 27.12.2022.
38. Задовольняючи позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги, суди попередніх інстанцій постановили стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 369 978,93 грн.
39. При цьому суди виходили з того, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 1468,52 грн. Середній заробіток за час затримки з 01.05.2020 до 27.12.2022 складає 973628,76 грн (663 робочих днів х 1468,52 грн).
40. Суди першої та апеляційної інстанцій посилалися на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 справі № 761/9584/15-ц про те, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, із урахуванням: розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірного розміру пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інших обставини справи, встановлених судом, зокрема, дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
41. Такий підхід було застосовано судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, й до правовідносин з 19.07.2022, після внесення Законом України № 2352-IX змін до частини 1 статті 117 КЗпП України та обмеження шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
42. Отже суди попередніх інстанцій визначили, що загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при звільненні становить 136 687,33 гривень (100%), з яких 84 813,32 гривень (62%) нарахована відповідачем до виплат у квітні 2020 року при звільненні заробітна плата згідно довідки Житомирської обласної прокуратури від 30.04.2020 за № 18-442вих-20 та виплачена на виконання рішення суду у справі № 240/9022/20 матеріальна допомога в розмірі 51 874, 41 гривень (38 %).
43. Виходячи з принципу пропорційності, суди попередніх інстанцій уважали належним і достатнім способом захисту порушених прав позивачки стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 369978,93 грн (38% від 973628,76 грн).
44. Водночас за позицією автора касаційної скарги суди попередніх інстанцій, зокрема, мали при розрахунку суми середнього заробітку період затримки розрахунку при звільненні поділити на дві частини, тобто до та після 19.07.2022. При цьому період після 19.07.2022 підлягає розрахунку без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.
45. Варто зауважити, що за змістом частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
46. Отже, після подання касаційної скарги в цій справі, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 про те, що з прийняттям Закону № 2352-IX законодавець, обмеживши строк нарахування шістьма місяцями, фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, 
47. Вказаний висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, містився зокрема й у постановах Верховного Суду від 14.03.2024 в справі № 560/6960/23, від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22 зазначених у касаційній скарзі позивачкою в аспекті обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
48. Так, переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду, зокрема, нагадала, що у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
49. Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
50. З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
51. При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
52. Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
53. Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
54. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
55. Зі змісту наведеної норми Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
56. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
57. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
58. За позицією Великої Палати Верховного Суду, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
59. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
60. Велика Палата Верховного Суду повторила, що Закон № 2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-то розумності, справедливості та пропорційності варто застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
61. Статтю 117 КЗпП України необхідно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
62. У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
63. В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, варто зазначити, що застосовуючи критерії, наведені у згаданій Великою Палатою у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
64. Зокрема, у пунктах 58-60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
65. Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
66. Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
67. Варто зазначити, що обчислення середнього заробітку має відповідати висновкам, викладеним у вже згаданій постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, яка є орієнтиром для адміністративних судів у питанні розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку у відносинах, пов`язаних з проходженням публічної служби.
68. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 17.03.2026 у справі № 580/9134/23 та інших.
69. З огляду на те, що суди першої та апеляційної інстанцій урахували правову позицію як Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, так і Верховного Суду, викладену у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в яких міститься висновок з приводу необхідності врахування принципу співмірності заявленої до відшкодування суми та застосування критеріїв зменшення розміру такого відшкодування, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильному застосуванні положень статті 117 КЗпП України, а використаний при обчисленні належної до стягнення суми підхід, відповідає тому, яким керувався Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.
70. Реагуючи на доводи ОСОБА_1 про те, що позаяк відповідно до статті 117 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то період затримки такої виплати визначатиметься саме в календарних днях, Верховний Суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.
71. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.995 № 100.
72. Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
73. Нормами абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
74. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
75. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).
76. Такий підхід було застосовано судами попередніх інстанцій у цій справі при обрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
77. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28.01.2021 у справі № 580/2427/19, погодившись із судом апеляційної інстанції про наявності підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, а не календарних днів (п. 52).
78. Реагуючи на доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на постанову Верховного Суду у справі № 240/12764/21, звертав увагу, що у період за який судом стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачка працювала у Житомирській обласній прокуратурі та отримувала заробітну плату, варто зауважити, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а пунктом 3 частини другої статті 338 КАС України передбачено, що відзив на касаційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту касаційної скарги. 
79. За таких обставин наведені у відзиві доводи відповідача виходять за межі касаційного перегляду у цій справі. 
80. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішення відсутні.
81. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
82. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
83. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 240/9022/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов