ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. Справа№ 911/205/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Спаських Н.М. 
Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 10.06.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід»
на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 (повний текст складено 13.04.2026)
у справі № 911/205/25 (суддя Мальована Л.Я.)
за позовом Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід»
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном

ВСТАНОВИВ:

Білоцерківська окружна прокуратура звернулася до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід», у якому просила: 
- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності ТОВ «Тихий хід» водного об`єкту - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду;
- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом зобов`язання ТОВ «Тихий хід» повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів без необхідних документів, які надають право на використання водного об`єкту та земельної ділянки, розташованої під ним.
Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на наступне:
- Лобачівське водосховище є штучно створеним водним об`єктом, поверхневі води якого знаходяться і використовуються в межах однієї Київської області, але в адміністративних межах двох територіальних громад - Володарської і Тетіївської, тому в силу п. 1 ч. 2 ст. 5 Водного кодексу України Лобачівське водосховище є водним об`єктом місцевого значення, а тому прокурором не правильно визначений позивач у справі, так як Київській обласній адміністрації не надано повноважень розпоряджатися Лобачівським водосховищем та землею під ним. Право розпоряджатися землями Лобачівського водосховища та землями водного фонду під ними належить до компетенції Володарської селищної ради та Тетіївської міської ради, а тому саме ці суб`єкти мають виступати позивачами у справі;
- він здійснює спеціальне використання водних біоресурсів у формі промислового рибальства на Лобачівському водосховищі на підставі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів № 148 від 25.05.2023, який виданий на підставі режиму рибогосподарської експлуатації Лобачівського водосховища розташованого на річці Молочна (басейн річки Рось) біля села Лобачів Білоцерківського району Київської області, який погоджено Державним агентством меліорації та рибного господарства 09.02.2023, з терміном дії до 31.12.2032 року. Основним видом діяльності відповідача є прісноводне рибальство. Висновки прокурора про те, що відповідач на водному об`єкті здійснює рибогосподарську діяльність із штучного розведення, утримання, вирощування водних біоресурсів та їх вилов - є помилковими;
- вселення відповідачем у Лобачівське водосховище водних живих ресурсів є природоохоронними заходами направленими на відтворення окремих видів ВЖР і носить компенсаторний характер, що узгоджується з вимогами ст. 34 ЗУ «Про тваринний світ». Заявка ТОВ «Тихий хід» на проведення робіт із вселення водних біоресурсів у Лобачівське водосховище підтверджує зазначені обставини, оскільки відповідач просив дозволу на вселення водних біоресурсів з метою відтворення водних біоресурсів;
- вселені відповідачем у Лобачівське водосховище водні біоресурси не належать відповідачеві, вони належать державі, а дозволи на їх вилов у порядку спеціального використання надає Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм;
- прокурор не надав доказів на підтвердження перешкоджання власникам у здійсненні ними права користування та розпорядження майном, що виключає застосування положення ст. 391 ЦК України, оскільки не доведено порушення прав. Прокурор у позовній заяві ухилився від обґрунтування і доказування тієї обставини, які саме дії відповідача створюють перешкоди власнику у здійсненні права користування та розпорядження Лобачівським водосховищем та землею під ним, та у чому вони полягають. Серед іншого, прокурор також не надав письмових доказів на підтвердження тієї обставини, що ТОВ «Тихий хід» використовує Лобачівске водосховище та землі водного фонду для здійснення аквакультури. Використання ТОВ «Тихий хід» Лобачівського водосховища та земель водного фонду для здійснення аквакультури є лише припущенням та домислами прокурора, які обґрунтовуються помилковою логікою - якщо риба живе у воді, то рибалка який її виловлює використовує воду і землю під нею;
- для здійснення промислового рибальства діюче законодавство України не встановлює обов`язку для суб`єктів господарювання отримувати промислові ділянки рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) в оренду. На таких ділянках промислове рибальство здійснюється в порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу у відповідності до положень ст. 26 ЗУ «Про тваринний світ», тобто за наявності відповідного дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів.
У відповіді на відзив та додаткових поясненнях прокурор зауважив на наступному.
Доводи представника відповідача щодо неналежного позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки в матеріалах позову міститься інформація Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось від 06.12.2024 № 452/01, у якій зазначено, що відповідно до ст. 5 Водного кодексу України до водних об`єктів загальнодержавного значення належать, зокрема поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. 
Посилання відповідача на наявність у нього режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта та дозволів, як правової підстави для використання ним земельної ділянки під водосховищем та безпосередньо самого водосховища, а також щодо недоведеності позовних вимог та відсутності доказів використання водного об`єкта та земельної ділянки водного фонду є безпідставним.
Предметом доказування в межах даної справи є відсутність у відповідача правових підстав для користування земельною ділянкою водного фонду, на якій розташовано водний об`єкт - частина Лобачівського водосховища площею водного дзеркала 64 га, яке використовується відповідачем у господарській діяльності в режимі рибогосподарської експлуатації.
Законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі №923/213/18, від 06.10.2021 у справі №914/1326/16, від 05.01.2022 у справі №908/2153/20.
Ані режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.
Режим рибогосподарської експлуатації Білоцерківського нижнього водосховища та дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не дають підстави для використання відповідачем водного об`єкта, оскільки не є правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом, чим спростовуються доводи ТОВ «Тихий хід» щодо використання зазначеного об`єкта на достатній правовій підставі. 
Використання водосховища для рибогосподарської експлуатації, промислового вилову та вирощування риби повинно здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт (води) разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів, у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).
Статтями 29, 71 Бюджетного кодексу України передбачено, що кошти від продажу прав на земельні ділянки зараховуються до Державного бюджету України (10 % під час продажу землі державної форми власності) і до бюджетів розвитку місцевих бюджетів (90 % під час продажу землі державної форми власності або 100 % - щодо землі комунальної форми власності). Тобто, встановлений законодавством порядок використання водних об`єктів на умовах оренди спрямований не лише на договірне врегулювання їх експлуатації, а й на наповнення відповідних, першочергово місцевих, бюджетів.
Таким чином, використання водного об`єкта виключно на підставі режиму рибогосподарської експлуатації порушує не лише встановлений законодавством порядок розпорядження такими об`єктами, а й призводить до втрати бюджетних надходжень у вигляді орендної плати та вартості продажу земельної ділянки з водним об`єктом на торгах.
Законодавець розмежував діяльність щодо користування водними біоресурсами (шляхом їх вилучення з середовища існування в порядку промислового рибальства чи наукового / дослідного тощо вилову) і користування водними об`єктами у комплексі з земельними ділянками під ними для підвищення їх продуктивності та збільшення обсягу вилучення водних біоресурсів (передбачає штучне відтворення, тобто вселення, розведення, утримання водних біоресурсів, і фактично надає користувачу виключні права щодо водойми). 
Згідно з чинним законодавством єдиним документом, який надає право на користування водними біоресурсами (без виключних прав на користування водними об`єктами у комплексі з земельними ділянками) та визначає вимоги до такого користування, є дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), який суб`єкт господарювання отримує у встановленому законодавством порядку. Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта не є визначеною законодавством підставою для отримання дозволу, а діяльність, яка здійснюється відповідно до режиму, відрізняється від визначених Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» видів спеціального використання водних біоресурсів (промислове рибальство, дослідний вилов) і за своєю суттю наближена до діяльності у сфері аквакультури. 
Спеціальне використання водних біоресурсів (у порядку рибальства, дослідного вилову) здійснюється на підставі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) і отримання водного об`єкта в користування не потребує, водночас і не передбачає будь-яких виключних прав щодо водойми чи наявних у ній водних біоресурсів. 
Відповідач здійснює господарську діяльність на водосховищі на підставі режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, оформленого відповідно до положень Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4, яка втратила чинність 12.08.2024. Інструкція № 4 регламентувала порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах. За цією Інструкцією спеціальним товарним рибним господарством визначався суб`єкт господарської діяльності, основною метою якого є підвищення рибопродуктивності рибогосподарського водного об`єкта шляхом штучного відтворення живих ресурсів, а також шляхом збереження та раціонального використання цінних водних видів водних живих ресурсів (пункт 1.3). 
Вимоги, умови та заходи щодо обсягів такої діяльності визначаються режимом рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Як вбачається навіть з назви, режим визначає умови експлуатації для рибогосподарських потреб водного об`єкта (містить відомості про місце розташування і параметри водойми, склад донних ґрунтів, види рослинності, гідрологічний і гідрохімічний режими, зв`язок з іншими рибогосподарськими водними об`єктами), а не виключно умови користування водними біоресурсами в ньому.
Рішенням Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25 позовні вимоги задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимог суд першої інстанції встановив, що:
- наявними у справі документами підтверджено, що відповідачем у водному об`єкті здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, а також їх вилов;
- укладеного з відповідачем договору щодо передачі в користування вказаного водного об`єкта в комплексі із земельною ділянкою до матеріалів справи не надано, а у своїй господарській діяльності відповідач використовує водосховище на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водосховища та дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах, що не є правовстановлюючими документами, які надають право користування зазначеним водним об`єктом, розташованим біля села Лобачів, загальною площею 64,0 га, чи відповідними землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом;
- з аналізу правових норм слідує, що використання водосховища для рибогосподарської експлуатації може здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду, проте відповідач використовував водні ресурси держави, а саме - водосховище на території Білоцерківського району Київської області без отримання документів, які надають право користування земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом;
- враховуючи те, що судом встановлено факт неправомірного використання відповідачем водного об`єкту без достатніх правових підстав, вимога прокурора щодо повернення державі частини водосховища є правомірною та такою, що підлягає задоволенню. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Тихий хід» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з порушенням норм матеріального і процесуального права, а у обґрунтування вимог апеляційної скарги послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зокрема на те, що позивач у справі є неналежним, і це є самостійна підстава для відмови у позові.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 справа № 911/205/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід» на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25, ухвалено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 911/205/25 призначено до розгляду на 10.06.2026 о 10:00 год., витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/205/25.
13.05.2026 матеріали цієї справи надішли до Північного апеляційного господарського суду.
15.05.2026 до суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:
- з урахуванням вимог ст.ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України, п. 24 розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, ст. 5 Водного кодексу України органом, уповноваженим розпоряджатися спірною земельною ділянкою водного фонду, є Київська обласна державна адміністрація;
- твердження апелянта про те, що Володарська селищна рада є належним позивачем щодо частини земельної ділянки площею 43,5370 га, а також те, що Білоцерківська районна рада наділена повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою водного фонду з розташованим на ній водним об`єктом, суперечать один одному та не відповідають дійним обставинам справи та вимогам законодавства;
- згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області відповідно до даних НКС та проекту формування території земельна ділянка з кадастровим номером 3221683600:03:008:0001знаходиться за межами населеного пункту. Крім того, згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось № 452/01 від 06.12.2024 водний об`єкт - Лобачівське водосховище на р. Молочна біля с. Лобачів на території Володарської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області відповідно до вимог ст. 5 Водного кодексу України відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення. Відтак, розпорядником земельної ділянки, розташованої під водним об`єктом - Лобачівським водосховищем в с. Лобачів Білоцерківського району, є Київська обласна державна адміністрація.
09.06.2026 до суду від позивача надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи, в якій заявник просив розглянути апеляційну скаргу без участі представника Київської обласної державної адміністрації, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 - без змін.

Позивач та відповідач представників в судове засідання не направили.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача та відповідача, за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Під час розгляду справи прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву інших письмових пояснень, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів річки Рось (лист № 1050/02 від 14.12.2023 (а.с. 31 т. 1)) Лобачівське водосховище розташоване між селами Лобачів та Галайки Білоцерківського району Київської області, площа водного дзеркала становить 64 га, має комплексне призначення (зрошення, риборозведення). 
За замовленням ТОВ «Тихий хід» ДП «Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» розроблено науково-біологічне обґрунтування Режиму рибогосподарської експлуатації Лобачівського водосховища, розташованого на р. Молочна (басейн р. Рось) біля с. Лобачів Білоцерківського району Київської області, який погоджено Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та Державним агентством меліорації та рибного господарства України (а.с. 19-28 т. 1). 
Даний Режим розроблено Національним університетом біоресурсів і природокористування України (п. 1 Режиму) та погоджено для ТОВ «Тихий хід». 
Відповідно до вказаного Режиму Лобачівське водосховище знаходиться в с. Лобачів. Термін дії Режиму становить з 09.02.2023 по 31.12.2032. 
Здійснення ТОВ «Тихий хід» рибогосподарської діяльності на Лобачівському водосховищі підтверджується інформацією Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області (лист від 21.12.2023 № 16-6-9/3779-23 (а.с. 17-18 т. 1)). 
Обставини здійснення рибогосподарської діяльності ТОВ «Тихий хід» на Лобачівському водосховищі підтверджується заявкою на проведення робіт із вселення водних біоресурсів у рибогосподарський водний об`єкт від 12.10.2023, графіком проведення робіт із відтворення водних біоресурсів від 20.10.2023 (а.с. 29-30 т. 1). 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, зазначене свідчить, що відповідачем у водному об`єкті здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, а також їх вилов.
Звертаючись до суду з цим позовом, в і держави в особі Київської обласної державної адміністрації Білоцерківська окружна прокуратура просить: 
- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом припинення використання для рибогосподарської діяльності ТОВ «Тихий хід» водного об`єкту - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду;
- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом зобов`язання ТОВ «Тихий хід» повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду. 
Правові позиції сторін детально викладені вище.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно ст. 1 Водного кодексу України водний об`єкт - це природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води; водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн.м.куб., збудована для створення запасу води та регулювання її стоку; водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних).
Статтею 3 Водного кодексу України визначено, що усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать, поверхневі води, у тому числі - штучні водойми (водосховища).
Згідно з приписами ст. 6 Водного кодексу України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.
Відповідно до ст. 43 Водного кодексу України, водокористувачі мають право використовувати водні об`єкти на умовах оренди.
Приписами ст. 51 Водного кодексу України встановлено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми. 
Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.
Поряд з цим, земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться (ч.ч. 1, 2 ст. 79 Земельного кодексу України).
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів (ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, ст. 4 Водного кодексу України).
За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Частиною 1 ст. 85 Водного кодексу України визначено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством. 
Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Згідно зі ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу.
У відповідності зі ст. 122 Земельного кодексу України, обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених ч.ч. 3, 4 і 8 цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Відповідно до п. 24, яким згідно із Законом України від 28.04.2021 р. № 1423-ІХ доповнено розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
За приписами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Як вбачається із матеріалів справи, за період з 2011 по 2023 роки Київською обласною державною адміністрацією розпорядження щодо передачі в оренду ТОВ «Тихий хід» водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду не видавались.
Аналогічно, не приймалось рішення з вказаних питань Володарською селищною радою, що підтверджується листом № 03-02/1902 від 14.12.2023.
Як установлено з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ТОВ «Тихий хід» відсутні будь-які речові права на земельні ділянки водного фонду з розташованим на них водними об`єктами.
Водночас, укладеного з відповідачем договору щодо передачі в користування вказаного водного об`єкта в комплексі із земельною ділянкою до матеріалів справи не надано.
Натомість, відповідач у своїй господарській діяльності використовує водосховище на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водосховища та дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах, що не є правовстановлюючими документами, які надають право користування зазначеним водним об`єктом, розташованим біля села Лобачів, загальною площею 64,0 га, чи відповідними землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, з аналізу наведених вище правових норм слідує, що використання водосховища для рибогосподарської експлуатації може здійснюватися тільки за наявності права на водний об`єкт разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Отже, відповідач використовував водні ресурси держави, а саме - водосховище на території Білоцерківського району Київської області без отримання документів, які надають право користування земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом.
Слід відзначити, що надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України «Про аквакультуру».
За визначенням термінів, наведеним у ст. 1 Закону України «Про аквакультуру», аквакультура (рибництво) - це сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про аквакультуру» за напрямами діяльності аквакультура може здійснюватися з метою: отримання товарної продукції аквакультури та її подальшої реалізації (товарна аквакультура); штучного розведення (відтворення), вирощування водних біоресурсів; надання рекреаційних послуг.
Рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до Водного кодексу України (ч. 1 ст. 14 Закону України «Про аквакультуру»).
Поряд з цим, основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб`єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об`єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі регулюються Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».
У ст. 1 цього Закону визначено, зокрема, що водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини.
Використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання (ст. 25 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»).
За ст. 27 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову).
У відповідності зі ст. 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта - це установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і спортивного рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта (його частини).
Поряд з цим, статтею 3 Закону України «Про тваринний світ» визначено об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія цього Закону, серед яких є дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші).
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про тваринний світ», за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів може здійснюватись такий вид використання об`єктів тваринного світу як рибальство.
Згідно ст. 25 Закону України «Про тваринний світ», рибальством вважається добування риби та водних безхребетних. На території України відповідно до законодавства може здійснюватися промислове, любительське та спортивне рибальство.
Підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України (ст. 26 Закону України «Про тваринний світ»).
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про тваринний світ», до спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища. Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування рибогосподарськими водними об`єктами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 р. № 979 було затверджено Порядок ведення Державного реєстру рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), відповідно до якого Реєстр, адміністратором якого є Держрибагентство, це єдина державна інформаційна система збору, накопичення та обробки даних з використання водних об`єктів, які зберігаються на матеріальних носіях та відображаються в електронному вигляді. Відповідно до додатку № 2 до вказаного Порядку, до Реєстру вноситься зокрема, інформація про рибогосподарський водний об`єкт (його частину) (найменування, місце розташування), цільове використання рибогосподарського водного об`єкта (рибальство або аквакультура), для рибництва фактичний вилов біоресурсів, для аквакультури - категорія використання водойми (для вирощування товарної риби, рибопосадкового матеріалу, інша), площа водойми, виробництво продукції аквакультури (товарної риби та/або рибопосадкового матеріалу в кілограмах), рибопродуктивність тощо.
Поряд з цим, порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів (ВЖР) та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах регламентується Інструкцією про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах (далі - Інструкція), що затверджена Наказом Державного комітету рибного господарства України № 4 від 15.01.2008 р.
Пунктом 2.1 Інструкції передбачено перелік документів, які подає користувач до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань рибного господарства України для здійснення штучного розведення, вирощування ВЖР та їх використання.
Слід відзначити, що вказана Інструкція регламентує порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, а не порядок розпорядження водними об`єктами та земельними ділянками водного фонду, оскільки такими нормативними актами є Земельний та Водний кодекси України.
При цьому, Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про тваринний світ», є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв`язку з чим вона не може суперечити вимогам Закону щодо отримання в користування рибогосподарських водних об`єктів при веденні рибного господарства. Закон не встановлює будь-яких винятків в цьому для спеціального товарного рибного господарства, оскільки такими винятками є лише безоплатне любительське і спортивне рибальство, до яких не належить промислове рибальство, яке, в тому числі, здійснюється в режимі спеціального товарного рибного господарства.
Крім того, Інструкція регламентує не тільки відтворення водних живих ресурсів, а і їх вилов, що підпадає під поняття «рибальство», яке не може здійснюватися без погодження власником земельної ділянки водного фонду, на якій розташований водний об`єкт, згідно з ч. 5 ст. 59 Земельного кодексу України.
Статтею 23 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, видає такий документ дозвільного характеру як Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).
Порядок видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення та анулювання зазначеного дозволу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 801 від 30.10.2013 р., визначає процедуру видачі суб`єктам господарювання дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) або відмови в його видачі, переоформлення, видачі дубліката та анулювання дозволу.
Згідно з п. 2 Порядку, дозвіл видається на кожний рибогосподарський водний об`єкт (його частину) Держрибагентством або його територіальним органом.
Дозвіл видається територіальним органом суб`єктові господарювання для здійснення промислового рибальства, вилову водних біоресурсів у науково-дослідних, науково-промислових, дослідно-конструкторських цілях, а також визначення їх санітарно-епідеміологічного стану, меліоративного вилову водних біоресурсів з метою формування їх оптимального видового та вікового складу, вилову водних біоресурсів з метою отримання біологічного матеріалу для штучного відтворення їх запасів та здійснення аквакультури, любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного вилову.
Пунктом 3 Порядку передбачено перелік документів, які суб`єкт господарювання подає державному адміністраторові для одержання дозволу, серед яких документи, що посвідчують право користування водними об`єктами чи земельними ділянками водного фонду, відсутні.
Таким чином, для затвердження Режиму чи отримання Дозволу відповідні особи не надають документів, які б свідчили про їхні права на водні об`єкти та земельні ділянки водного фонду, на яких знаходяться водні об`єкти, стосовно яких затверджується Режим або видається Дозвіл. Відповідно, при затвердженні Режиму і видачі Дозволу уповноважені органи не досліджують зазначене питання та не надають права користуватися водними об`єктами і землями водного фонду.
За змістом ч. 1 ст. 34 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» суб`єкт рибного господарства (юридична чи фізична особа, яка провадить рибогосподарську діяльність відповідно до законодавства) мають право на користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів у встановленому порядку.
Частинами 1, 3 ст. 36 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено, що юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього Закону. Надання у користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) місцевого значення для провадження рибогосподарської діяльності здійснюється відповідно до закону.
З вказаних вище норм матеріального права вбачається, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому ЗК України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема, і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема, і під цими об`єктами).
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 р. у справі № 923/213/18, від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, від 29.08.2023 р. у справі № 911/1937/21.
Колегія суддів також зауважує відповідачу на правових висновках, які викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.04.2025 у справі № 922/1168/23, зокрема щодо того, що:
- для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) крім дозволу законом визначено й необхідність укладення відповідного договору на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах);
- сама лише наявність Режиму рибогосподарської експлуатації Старогниличанського водосховища, яке розташоване в Чугуївському районі Харківської області (строк дії режиму з 14.07.2017 по 31.12.2027) не надає відповідачу правових підстав для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) у Старогниличанському водосховищі для здійснення промислового рибальства;
- Закон України «Про аквакультуру» також визначає необхідність отримання права на користування водоймою (її частиною) та земельною ділянкою;
- судами було зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідно до встановлених обставин справи та фактичних дій відповідача ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів від 21.06.2018 № 30 та № 31, не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, зокрема права користування ТОВ «Фіш-Торг» водосховищем комплексного призначення для цілей аквакультури.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані Дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, а використання водосховища для рибогосподарської експлуатації, щодо якої відповідачем було отримано зазначений вище Режим, промислового вилову та вирощування риби може здійснюватися за наявності права на водний об`єкт разом із розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду.
Поряд з цим, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.
Положеннями ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України визначено, що власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як передбачено ст. 395 Цивільного кодексу України, речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Водночас, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
За приписами ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку належним способом захисту порушеного права держави в особі Київської обласної державної адміністрації є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку ст. 391 ЦК України до юридичної особи відповідача з метою усунення перешкод, які остання створює у користуванні та розпорядженні землями водного фонду та водним об`єктом.

За таких обставин суд першої інстанції цілком вірно задовольнив позовні вимоги прокурора про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією майном шляхом:
- припинення використання для рибогосподарської діяльності ТОВ «Тихий хід» водного об`єкту - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду;
- зобов`язання ТОВ «Тихий хід» повернути державі в особі Київської обласної державної адміністрації водний об`єкт - Лобачівського водосховища площею 64 га на території Володарської територіальної громади Київської області з розташованою під ним земельною ділянкою водного фонду. 
Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Посилання апелянта на те, що Лобачівське водосховище є водним об`єктом місцевого значення, а тому прокурором не правильно визначений позивач у справі, так як Київській обласній адміністрації не надано повноважень розпоряджатися Лобачівським водосховищем та землею під ним колегія суддів вважає помилковими, оскільки:
- згідно з листом Регіонального офісу водних ресурсів р. Рось № 452/01 від 06.12.2024 (а.с. 48 т. 1) водний об`єкт - Лобачівське водосховище на р. Молочна біля с. Лобачів на території Володарської селищної територіальної громади Білоцерківського району Київської області відповідно до вимог ст. 5 Водного кодексу України відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення;
- згідно з п. 24-1 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України (доповнено Законом України № 3993-ІХ від 08.10.2024) всі землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності;
- розпорядником земельної ділянки, розташованої під водним об`єктом - Лобачівським водосховищем в с. Лобачів Білоцерківського району, є Київська обласна державна адміністрація.
Вказаним вище підтверджується і те, що прокурор правильно визначив орган, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та, відповідно, і позивача у цій справі.
Крім того колегія суддів вважає, що прокурором доведено наявність підстав для відповідного представництва інтересів держави в суді, оскільки, як встановлено вище, прокурор правильно визначив позивача у справі, також прокурором у позові належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва, та дотримано вимог, передбачених ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва інтересів держави в суді.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
За таких обставин, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тихий хід» на рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.12.2025 у справі № 911/205/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 12.06.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді Н.М. Спаських

С.А. Гончаров