ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2026  м. Дніпро Справа № 904/6701/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Кучеренко О.І., Віннікова С.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Скляр Н.М.;
від відповідача (апелянта): не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 (суддя Татарчук В.О.) 
у справі № 904/6701/25
за позовом Криворізької міської ради, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг 
до Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг
про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Криворізька міська рада звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 412 458,34 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Корнія Речмидила, 31е, на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003 площею 0,3365 га.
Позивач зазначав, що у період з 03.05.2024 по 07.08.2025 відповідач фактично користувався вказаною земельною ділянкою для обслуговування та експлуатації належного йому нерухомого майна, однак у встановленому законом порядку право користування земельною ділянкою не оформив, договір оренди землі з Криворізькою міською радою не уклав та плату за користування землею не сплачував.
На думку позивача, земельна ділянка є сформованим об`єктом цивільних прав, має визначені межі, площу та кадастровий номер, а тому використання відповідачем розташованого на ній нерухомого майна свідчить про фактичне користування всією земельною ділянкою.
Криворізька міська рада посилалась на те, що внаслідок використання відповідачем земельної ділянки без належного правового оформлення та без внесення плати за землю територіальна громада в особі позивача була позбавлена доходу у вигляді орендної плати, яку могла б отримати за звичайних умов цивільного обороту.
Розмір заявлених до стягнення коштів визначено позивачем виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, із застосуванням ставок орендної плати та відповідних коефіцієнтів, установлених рішеннями Криворізької міської ради, за період фактичного користування земельною ділянкою без належної правової підстави.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався, зокрема, на положення статей 79-1, 120, 125, 206 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», Податкового кодексу України та практику Верховного Суду щодо стягнення безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельними ділянками комунальної власності без оформлення правовстановлюючих документів. 

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 позовні вимоги Криворізької міської ради задоволено повністю.
Суд стягнув з Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни на користь Криворізької міської ради 412 458, 34 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності, а також судові витрати зі сплати судового збору.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003 є сформованим об`єктом цивільних прав, має визначені межі, площу та кадастровий номер, а тому може бути самостійним об`єктом плати за землю.
Судом встановлено, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на вказаній земельній ділянці, однак у спірний період не оформив у встановленому законом порядку право користування земельною ділянкою та не сплачував кошти за її використання.
При цьому суд дійшов висновку, що сам факт набуття та здійснення права власності на нерухоме майно, розташоване на сформованій земельній ділянці, свідчить про фактичне користування такою земельною ділянкою її власником.
Місцевий господарський суд виходив із того, що використання земельної ділянки в Україні є платним, а відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на землю не звільняє особу від обов`язку сплачувати кошти за фактичне користування земельною ділянкою.
Суд зазначив, що до моменту оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою правовідносини між сторонами мають кондикційний характер, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України щодо обов`язку повернення безпідставно збереженого майна.
Також суд дійшов висновку про належне підтвердження позивачем розміру заявлених до стягнення коштів. Суд визнав обґрунтованим поданий Криворізькою міською радою розрахунок безпідставно збережених коштів, здійснений на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, із застосуванням ставок орендної плати та відповідних коефіцієнтів, передбачених чинним законодавством та рішеннями органу місцевого самоврядування.
Оцінюючи заперечення відповідача, суд зазначив, що останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження користування меншою площею земельної ділянки, помилковості здійсненого позивачем розрахунку чи наявності достатньої правової підстави для безоплатного користування спірною земельною ділянкою.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про доведеність факту користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення прав користування нею та про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у заявленому позивачем розмірі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25, Фізична особа-підприємець Леонтьєва Людмила Володимирівна звернулася до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Криворізької міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою відмовити повністю.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, а також за недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом не було належним чином встановлено фактичний обсяг користування земельною ділянкою, не досліджено питання щодо реального характеру землекористування та не надано належної оцінки запереченням відповідача стосовно правильності розрахунку заявлених до стягнення коштів.
Також апелянт посилається на те, що суд не дослідив усіх істотних для справи обставин, формально підійшов до оцінки наданих сторонами доказів та фактично погодився з доводами позивача без належної перевірки їх обґрунтованості.
Крім того, у апеляційній скарзі наведено доводи щодо порушення судом норм процесуального права під час розгляду справи, зокрема в частині розгляду клопотання про відкладення судового засідання та забезпечення права відповідача на участь у судовому розгляді.
У зв`язку з наведеним скаржник просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Леонтьєва Людмила Володимирівна зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки не встановив належним чином фактичні обставини справи, неповно дослідив докази та неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт вказує, що місцевий господарський суд безпідставно ототожнив сам факт наявності у відповідача права власності на об`єкт нерухомого майна із фактичним користуванням усією земельною ділянкою площею 0,3365 га. На думку скаржника, суд не встановив, у якому саме обсязі здійснювалося користування земельною ділянкою, чи використовувалась відповідачем вся її площа, а також не дослідив фактичні межі такого користування.
Скаржник наголошує, що наявність у власності будівлі загальною площею 943 кв.м не може автоматично свідчити про використання всієї земельної ділянки площею 3365 кв.м, а тому позивач повинен був довести фактичний характер та обсяг землекористування належними і допустимими доказами.
Апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутні акти обстеження земельної ділянки, матеріали фотофіксації, технічна документація, схеми або плани меж фактичного користування, відомості щодо реально зайнятої площі, режиму використання нерухомого майна та інші докази, які б підтверджували користування відповідачем саме всією спірною земельною ділянкою.
Крім того, скаржник вважає, що суд не дослідив правовий режим земельної ділянки у попереднього власника нерухомого майна та не встановив, чи існували у такого власника належним чином оформлені права користування земельною ділянкою, їх зміст, строк дії та момент припинення.
На думку апелянта, суд повинен був з`ясувати, чи переходили до відповідача будь-які права користування земельною ділянкою відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України, а також надати оцінку рішенням органу місцевого самоврядування щодо відведення, передачі, поновлення або переоформлення прав на спірну земельну ділянку.
Апелянт вважає, що без встановлення зазначених обставин висновок суду про повну відсутність правових підстав користування земельною ділянкою є передчасним, а правовідносини сторін безпідставно кваліфіковані судом як кондикційні.
Також скаржник заперечує правильність визначеного позивачем розміру безпідставно збережених коштів та зазначає, що суд першої інстанції фактично не здійснив належної перевірки наданого розрахунку.
Апелянт звертає увагу, що у рішенні суду відсутні висновки щодо того, яким чином перевірявся розрахунок позивача, які саме вихідні показники були покладені в його основу, як визначався період нарахування, які коефіцієнти застосовувались, який розмір нормативної грошової оцінки використовувався у спірний період та з яких підстав до всієї площі земельної ділянки застосовано ставку орендної плати у розмірі 3 %.
Крім того, скаржник зазначає, що позивач посилався на витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.10.2022, тоді як спірний період охоплює 2024– 2025 роки, однак суд не з`ясував, чи залишались незмінними показники нормативної грошової оцінки земельної ділянки та чи відповідає поданий розрахунок вимогам земельного та податкового законодавства.
Також апелянт зазначає, що суд не надав належної оцінки запереченням відповідача щодо недоведеності внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру, а також щодо неможливості перевірити правильність застосованих коефіцієнтів, функціонального призначення земельної ділянки, її площі та нормативної грошової оцінки.
На думку скаржника, позивач не довів реального, а не гіпотетичного розміру безпідставно збережених коштів, а також не підтвердив, що саме відповідач зберіг такі кошти саме у заявленому до стягнення розмірі.
Окремо апелянт посилається на порушення судом норм процесуального права, зазначаючи, що 23.02.2026 представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, однак уже 24.02.2026 суд розглянув справу по суті та ухвалив рішення.
Скаржник вважає, що суд не надав належної оцінки поданому клопотанню, не навів мотивів відхилення причин неявки представника відповідача та фактично обмежив право останнього на участь у судовому розгляді, надання усних пояснень, реагування на доводи позивача та реалізацію принципу змагальності сторін.
Також апелянт зазначає, що суд неправильно розподілив тягар доказування між сторонами та фактично поклав на відповідача обов`язок спростування доводів позивача, тоді як саме позивач повинен був довести факт фактичного користування земельною ділянкою, відсутність достатньої правової підстави такого користування, розмір безпідставно збережених коштів та причинний зв`язок між користуванням земельною ділянкою та недоотриманням доходу її власником.
Узагальнюючи викладене, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене за неповного з`ясування всіх обставин справи, без належної оцінки поданих доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Криворізька міська рада просить відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003 є сформованим об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України, має визначені межі, площу та зареєстрована у Державному земельному кадастрі, що підтверджується відповідним витягом з Державного земельного кадастру, наявним у матеріалах справи.
Криворізька міська рада наголошує, що для вирішення спорів про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельними ділянками без належного оформлення правовстановлюючих документів визначальним є встановлення факту сформованості земельної ділянки як об`єкта цивільних прав протягом спірного періоду.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18 та від 12.06.2019 у справі № 922/902/18.
Заперечуючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності фактичного користування земельною ділянкою, позивач зазначає, що відповідно до положень статей 120 Земельного кодексу України та 181 Цивільного кодексу України використання нерухомого майна є невіддільним від користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване.
Позивач звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 дійшов висновку, що з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна особа стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій такий об`єкт розташований.
Криворізька міська рада також посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.08.2021 у справі № 922/1646/20, відповідно до якого у разі користування нерухомим майном, розташованим на сформованій земельній ділянці, презюмується користування всією земельною ділянкою, якщо інше не доведено належними доказами.
Крім того, позивач зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 наголосила на фундаментальному принципі єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, відповідно до якого використання об`єкта нерухомості є одночасно використанням земельної ділянки, на якій він розташований.
Позивач вказує, що відповідачем не надано жодних доказів формування іншої земельної ділянки меншої площі для обслуговування належного йому нерухомого майна, а тому доводи апеляційної скарги щодо користування лише частиною спірної земельної ділянки є необґрунтованими та носять припущення.
Заперечуючи доводи апелянта щодо необхідності дослідження правового режиму земельної ділянки у попереднього власника нерухомого майна, Криворізька міська рада зазначає, що матеріали справи містять інформацію про перебування спірної земельної ділянки в орендному користуванні попереднього власника у період з 27.01.2015 по 23.10.2019, однак після припинення таких прав відповідач належним чином право користування земельною ділянкою не оформив.
Позивач також наголошує, що доводи апелянта щодо відсутності кондикційного характеру спірних правовідносин є необґрунтованими, оскільки відповідач не навів жодних доказів існування у нього належної правової підстави для безоплатного користування земельною ділянкою у спірний період.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неправильності розрахунку безпідставно збережених коштів Криворізька міська рада зазначає, що позовна заява містить детальний розрахунок заявленої до стягнення суми із зазначенням усіх вихідних показників, періодів нарахування, коефіцієнтів індексації, нормативної грошової оцінки земельної ділянки та застосованої ставки орендної плати.
Позивач звертає увагу, що розрахунок здійснений відповідно до вимог Закону України «Про оцінку земель», Податкового кодексу України, а також рішень Криворізької міської ради від 26.05.2021 № 523 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу» та № 506 «Про встановлення ставок плати за землю та пільг із земельного податку на території м. Кривого Рогу».
Криворізька міська рада зазначає, що відповідач не подав жодного контррозрахунку та не спростував правильність здійсненого позивачем розрахунку належними та допустимими доказами.
Також позивач заперечує доводи апеляційної скарги щодо необхідності надання витягів з нормативної грошової оцінки земельної ділянки за кожен календарний рік спірного періоду та посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19, відповідно до якого чинне законодавство не містить вимоги щодо обов`язкового формування окремого витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожний календарний рік.
Позивач наголошує, що для вирішення спорів цієї категорії встановленню підлягають: факт користування земельною ділянкою, площа земельної ділянки, розмір коштів, які мав би отримати власник землі за звичайних умов, а також період користування земельною ділянкою без належної правової підстави.
На думку Криворізької міської ради, всі зазначені обставини були належним чином встановлені судом та підтверджені матеріалами справи, тоді як доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни у справі № 904/6701/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчука Л.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Кучеренко О.І., Віннікова С.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.03.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі. Апелянту надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
17.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від представника скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 23.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25, витребувано матеріали справи з Господарського суду Дніпропетровської області та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 16.04.2026.
27.03.2026 через підсистему «Електронний суд» від Криворізької міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Судове засідання, призначене на 16.04.2026, не відбулося у зв`язку з відрядженням судді-члена колегії Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.04.2026 розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 07.05.2026.
Частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених законом.
07.05.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом обставини справи.

Судом встановлено, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Корнія Речмидила, 31е (попередня назва – вул. Ногіна), розташована земельна ділянка площею 0,3365 га з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.10.2025 земельна ділянка є сформованою з 23.10.2009, має визначені межі, площу та кадастровий номер, у зв`язку з чим є самостійним об`єктом цивільних прав у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України.
Судом також встановлено, що на зазначеній земельній ділянці розташовані нежитлові будівлі та споруди загальною площею 943 кв.м, а саме: КПП літ. Б-1, навіс літ. В, навіс літ. Г, навіс літ. Д, будівля складу та офісу літ. Я-2, ворота № 1, замощення І, огорожа № 2-4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2930214312060.
Вказані обставини підтверджуються рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2024 у справі № 904/4060/22 та рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.04.2024 у справі № 904/725/24, копії яких містяться в матеріалах справи.
Судом встановлено, що відповідач є власником вказаного нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, та фактично використовує його у господарській діяльності.
Разом з тим суд встановив, що у період з 03.05.2024 по 07.08.2025 між Криворізькою міською радою та Фізичною особою-підприємцем Леонтьєвою Людмилою Володимирівною були відсутні будь-які належним чином оформлені договірні правовідносини щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003.
Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору оренди землі, державної реєстрації за відповідачем права оренди чи іншого речового права на спірну земельну ділянку у визначений позивачем період.
Суд виходив із того, що з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташоване таке майно, однак належного оформлення прав користування землею не здійснив та плату за землю не сплачував.
Криворізька міська рада, звертаючись із даним позовом, посилалась на те, що фактичне користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави позбавило територіальну громаду права на отримання доходу у вигляді орендної плати за землю.
Позивач зазначав, що внаслідок використання земельної ділянки без оформлення речових прав відповідач за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які повинен був сплатити за користування землею у вигляді орендної плати.
Розмір безпідставно збережених коштів позивачем визначено у сумі 412 458, 34 грн за період з 03.05.2024 по 07.08.2025 на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, із застосуванням ставок орендної плати та відповідних коефіцієнтів, установлених чинним законодавством та рішеннями Криворізької міської ради.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилався на положення статей 120, 125, 206 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що до моменту оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою правовідносини сторін мають кондикційний характер.
За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що відповідач, будучи власником нерухомого майна, розташованого на сформованій земельній ділянці комунальної власності, фактично користувався такою земельною ділянкою без належного оформлення прав користування нею, у зв`язку з чим без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав сплатити у вигляді орендної плати.
З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Криворізької міської ради безпідставно збережених коштів у розмірі 412 458, 34 грн.
Таким чином, предметом спору у даній справі є стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення прав користування нею.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від нього не залежали.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення місцевим господарським судом фактичних обставин справи, повноту їх правової оцінки та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 підлягає залишенню без змін, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, у тому числі без позбавлення володіння, а також відшкодування завданих збитків. Згідно з п. “д” ч. 1 ст. 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Разом із тим, як правильно встановлено судом, спірні правовідносини мають кондикційний характер. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка без достатньої правової підстави зберегла майно (грошові кошти) за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути його потерпілому.
Правовий висновок про те, що до моменту оформлення прав на земельну ділянку відносини з фактичного користування нею є кондикційними, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, і він підлягає застосуванню у цій справі.
Судом встановлено, що відповідач є власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003, однак у спірний період (03.05.2024 – 07.08.2025) право користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку не оформлено.
Згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 181 Цивільного кодексу України право власності на об`єкт нерухомого майна нерозривно пов`язане з правом користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постановах від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, від 16.08.2021 у справі № 922/1646/20, з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна особа є фактичним користувачем земельної ділянки, на якій такий об`єкт розташований.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги про недоведеність фактичного користування земельною ділянкою, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт належності відповідачу нерухомого майна, розташованого на сформованій земельній ділянці, свідчить про використання такої земельної ділянки для обслуговування та експлуатації відповідного майна.
Посилання скаржника на відсутність у матеріалах справи актів обстеження, фотофіксації, технічних матеріалів чи планів меж фактичного користування не спростовують встановлених судом обставин, оскільки у спірних правовідносинах визначальним є встановлення факту користування сформованою земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомості відповідача.
Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що для обслуговування належного йому нерухомого майна сформовано іншу земельну ділянку меншої площі або що фактичне користування здійснювалося лише частиною земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:04:562:0003.
Відповідно до ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, спірна земельна ділянка є сформованою з 23.10.2009, має визначені межі, площу та кадастровий номер, а тому є самостійним об`єктом цивільних прав.
Доводи апелянта про те, що суд не дослідив правовий режим земельної ділянки у попереднього власника нерухомого майна, колегія суддів також відхиляє.
Як убачається з матеріалів справи, право оренди земельної ділянки попереднього користувача було припинене, тоді як відповідач у спірний період належним чином право користування земельною ділянкою не оформив та не зареєстрував.
При цьому сам факт можливого існування у попереднього власника певного права користування земельною ділянкою не свідчить про наявність у відповідача належної правової підстави для безоплатного користування земельною ділянкою у спірний період.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. Матеріали справи не містять доказів державної реєстрації за відповідачем будь-якого речового права на спірну земельну ділянку у період з 03.05.2024 по 07.08.2025.
Отже, доводи апеляційної скарги щодо необхідності додаткового дослідження прав попереднього користувача не спростовують висновків суду про відсутність у відповідача належної правової підстави для користування земельною ділянкою.
Стосовно доводів апеляційної скарги про неправильність визначення розміру безпідставно збережених коштів, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі є платним. Згідно з положеннями ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю справляється у формі земельного податку або орендної плати.
Розрахунок безпідставно збережених коштів у сумі 412 458,34 грн здійснений позивачем на підставі нормативної грошової оцінки земельної ділянки із застосуванням відповідних коефіцієнтів індексації та ставок орендної плати, визначених рішеннями органу місцевого самоврядування, що відповідає вимогам земельного та податкового законодавства.
Посилання апелянта на те, що суд не навів детальної перевірки кожного арифметичного показника розрахунку, не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення, оскільки наданий позивачем розрахунок містить усі необхідні вихідні дані, а відповідачем не надано жодного контррозрахунку або належних доказів неправильності здійснених нарахувань.
При цьому відповідно до статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо недопустимості використання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.10.2022 для розрахунку суми за 2024– 2025 роки.
Верховний Суд у постанові від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19 зазначив, що чинне законодавство не містить вимоги щодо обов`язкового формування окремого витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожний календарний рік спірного періоду.
Крім того, скаржником не доведено, що показники нормативної грошової оцінки, використані позивачем, є недостовірними або не підлягали застосуванню у спірний період.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта щодо недоведеності внесення відомостей до Державного земельного кадастру та неможливості перевірки застосованих позивачем коефіцієнтів, оскільки наявні у справі докази підтверджують сформованість земельної ділянки, її площу, кадастровий номер та нормативну грошову оцінку, а відповідачем належних доказів на спростування зазначених обставин не надано.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права внаслідок нерозгляду клопотання про відкладення розгляду справи колегія суддів зазначає таке.
Матеріали справи свідчать, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання у суді першої інстанції, користувався процесуальними правами, подавав письмові пояснення та заперечення.
Сам по собі факт неподання судом окремого детального мотивування щодо клопотання про відкладення розгляду справи не свідчить про безумовне порушення норм процесуального права та не є самостійною підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення.
При цьому апелянтом не доведено, яким саме чином розгляд справи за відсутності представника відповідача призвів до неправильного вирішення спору або позбавив відповідача можливості подати докази чи пояснення, які могли б вплинути на висновки суду.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до принципу змагальності сторони мають рівні процесуальні права щодо подання доказів та доведення своїх правових позицій, а матеріали справи свідчать про реалізацію відповідачем такого права у суді.
Посилання апелянта на неправильний розподіл тягаря доказування між сторонами є безпідставними, оскільки суд поклав в основу рішення належні та допустимі докази, подані позивачем, тоді як відповідачем не надано доказів, які б спростовували обставини фактичного користування земельною ділянкою або правильність здійсненого розрахунку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення.
У зв`язку з наведеним апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні в достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що усталений принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, які виникають при вирішенні даного спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
З урахуванням положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності фактичного користування земельною ділянкою, відсутності доказів використання всієї площі земельної ділянки, необхідності додаткового дослідження правового режиму землекористування попереднього власника нерухомого майна, а також неправильності здійсненого позивачем розрахунку безпідставно збережених коштів не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач, будучи власником об`єкта нерухомого майна, розташованого на сформованій земельній ділянці комунальної власності, у спірний період фактично користувався такою земельною ділянкою без належного оформлення речових прав на неї та без сплати плати за землю.
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи підтверджують сформованість земельної ділянки, наявність у відповідача об`єкта нерухомого майна, розташованого на ній, відсутність у відповідача належно оформленого права користування земельною ділянкою, а також обґрунтованість визначеного позивачем розміру безпідставно збережених коштів.
При цьому відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлені судом першої інстанції обставини, підтверджували користування меншою площею земельної ділянки або свідчили про неправильність здійсненого позивачем розрахунку.
Також не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки матеріали справи свідчать про забезпечення сторонам можливості реалізації процесуальних прав та принципу змагальності під час розгляду справи.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25, колегія суддів встановила, що воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, які підтверджені належними і допустимими доказами, з наданням оцінки всім істотним доводам учасників справи.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторону, апеляційну скаргу якої залишено без задоволення.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни та залишення без змін рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25, понесені апелянтом судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на останнього та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Леонтьєвої Людмили Володимирівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2026 у справі № 904/6701/25 – залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена та підписана 12.05.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук 

Суддя: О.І. Кучеренко

Суддя: С.В. Вінніков