Справа № 344/18155/24 
Провадження № 22-ц/4808/822/26
Провадження № 22-ц/4808/823/26  
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Бойчука І.В.,
суддів: Пнівчук О.В. Мальцевої Є.Є.,
секретаря   Панасюк В.О.,
з участю  представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2026 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2026 року під головуванням судді Домбровської Г.В у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 15.01.2024 року та сталася з підтвердженої рішенням суду вини ОСОБА_2 , цивільно-правову відповідальність якого не було застраховано на момент ДТП, позивачу, як власнику транспортного засобу було завдано матеріальної шкоди, пов`язаної з механічними ушкодженнями, спричиненими транспортному засобу у розмірі 44 515,62 грн, а також моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10 000 грн.
Як зазначено в позовній заяві, згідно висновку експерта Івано-Франківського НДКЦ, вартість матеріального збитку, завданого позивачу, становить 44 515,62 грн. За проведення експертизи сплачено 4 089,32 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.
В обґрунтовування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що в результаті скоєного ОСОБА_2 ДТП позивач пережив стрес та відчуття страху за своє та пасажирів життя та здоров`я. Тривалий час турбувало безсоння, постійний стан хвилювання і напруження. Душевні страждання поглиблюють незручності, спричинені неможливістю використання автомобіля. По даний час автомобіль через брак коштів не відремонтовано.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 44 515,62 грн та 10 000 грн моральної шкоди.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2026 року задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 44 515,62 грн та 5 000 грн моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 2 200,23 грн та 4 089,32 грн витрат на проведення експертизи.
Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2026 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 10 000 грн.
У апеляційній скарзі  ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджені всі обставини справи та порушені норми матеріального права, а саме: не взято до уваги той факт, що автомобіль позивача на момент ухвалення судового рішення був повністю відремонтований і останнім ненадані до матеріалів справи розрахункові документи, у яких відображено розмір реально понесених позивачем витрат.
Представником позивача 20 серпня 2025 року була подана заява у якій зазначено, що ОСОБА_1 , повідомив її про те, що транспортний засіб «Nissan Аlmera», д.р.н НОМЕР_1 , на момент подання заяви є повністю відремонтований. Розрахункові документи, які були видані СТО за результатами цього ремонту, стороною позивача надані не були.
Вважає, що дана обставина має критичне значення для вирішення справи, оскільки при встановленні факту проведення ремонту пошкодженого автомобіля, будь-яке авто товарознавче дослідження втрачає статус належного доказу розміру заподіяних збитків.
Тому, визначальними доказами слугують виключно розрахункові документи, у яких відображено розмір реально понесених позивачем витрат.
Висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 02.09.2024 не є визначальним доказом розміру завданих збитків, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем.
В свою чергу вимоги позивача ґрунтуються виключно на висновку експерта від 02.09.2024. Однак цей висновок, як і будь-яке інше дослідження, є лише попередньою оцінкою можливих витрат.
Позивач вже здійснив відновлювальний ремонт транспортного засобу «Nissan Аlmera» та відповідно, поніс реальні витрати, розмір яких ані відповідачу, ані суду не був відомий. За наведених обставин позовні вимоги, заявлені до відповідача є недоведеними за допомогою належних та допустимих засобів доказування, а отже є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд першої інстанції не взяв до уваги твердження, що ДТП яка мала місце 15.01.2024, в той час як у висновку експерта проведені дослідження і визначені ціни станом на 09.08.2024, тобто висновок містить необґрунтовано завищений розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, який проведений майже через вісім місяців після вчинення ДТП.
Для застрахованого майна подібного до майна, що продається (купується) на ринку, оцінка розміру ймовірного страхового відшкодування проводиться виходячи з характеристики майна на дату заподіяння збитків до настання страхового випадку шляхом розрахунку прямих збитків.
Таким чином, під час розрахунку розміру збитку у висновку експерта експертом було допущено порушення, що призвело до необґрунтованого збільшення вартості ремонту ТЗ «Nissan Almera».
Також позивач не надав суду жодних доказів про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, а сама: висновки з медичних закладів про перебування в лікарні, квитанції про купівлю лікарських препаратів для покращення здоров`я.
Щодо судових витрат, то суд першої інстанції взяв до уваги неналежний акт приймання-передачі наданих послуг від 16.02.2026, оскільки в ньому не зазначений детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а саме: кількість витрачених годин на надані послуги, обсяг наданих адвокатом послуг, не написана кількість виготовлених адвокатом документів, кількість судових засіданнях де він приймав участь, що порушено вимоги ч. 3 ст. 137 ЦПК України.
Отже, з вищенаведеного вбачається, що послуги адвоката не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції від 26 лютого 2026 та додаткове рішення від 05 березня 2026 року.
Представник ОСОБА_1 – Підлуцька Х.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Зазначає, що постанову Івано-Франківського міського суду від 10.04.2024 залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.05.2024 де ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Цими постановами, які набрали чинності, встановлено вину у скоєнні ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди, що стало підставою для звернення гр. ОСОБА_1 з позовною заявою про стягнення завданої йому ДТП матеріальної та моральної шкоди.
В апеляційні скарзі апелянт посилається на долучену до матеріалів справи заяву представника позивача від 20.08.2025 про те, що на момент отримання клопотання експерта № 19109-25/9125-НВ від 08.07.2025 транспортний засіб позивача є відремонтованим.
Однак зазначене не спростовує позовні вимоги і фактичні підстави позову.
Крім того, на момент звернення з позовною заявою та в ході підготовчого провадження автомобіль гр. ОСОБА_1 не було відремонтовано. Протилежного стороною апелянта під час розгляду справи в суді першої інстанції доведено не було.
Суд при ухвалення рішення дійшов правильного висновку про те, що здійснення ремонту автомобіля після закриття підготовчого провадження не може бути підставою для відмови в позові з підстав ненадання доказів на підтвердження фактичних витрат на ремонт, а тому позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди завдану дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 44 515,62 грн була задоволена в повному обсязі.
Також в результаті дорожньо-транспортної пригоди належний ОСОБА_1 автомобіль отримав механічні пошкодження та потребував відновлювального ремонту, внаслідок чого позивач зазнав душевних страждань.
Разом з тим, внаслідок скоєної ОСОБА_2 ДТП він пережив стрес та відчуття страху за своє і пасажирів життя та здоров`я. Тривалий час турбувало безсоння, постійний стан хвилювання і напруження. Вказане призвело до глибоких душевних страждань та порушення нормальних соціальних зв`язків в зв`язку з цим.
Душевні страждання поглиблюють незручності, спричинені неможливістю використання автомобіля.
Визначаючи розмір моральної шкоди судом враховано, що за наслідками дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 переніс психологічний стрес, відчував дискомфорт і побоювання за свою власність, не міг користуватися автомобілем і терпів незручності, були порушені його нормальні життєві зв`язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд керувався вимогами розумності та справедливості.
Щодо витрат на правову допомогу, то на підтвердження факту надання правничої допомоги в суді першої інстанції представником позивача було надано належні докази про надання професійної правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд виходив з критерію реальності понесення адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник ОСОБА_2 адвокат Іванців М.В., апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведених у ній.
Представник ОСОБА_1 адвокат Підлуцька Х.Б. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.
Зі змісту постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.04.2024 у справі №344/1288/24, яку залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16.05.2024, вбачається, що 15 січня 2024 року о 21 год. 45 хв. в м. Івано-Франківськ, по вул. Петлюри, 14, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом марки «Ford Edge» д.н.з. НОМЕР_2 , здійснюючи виїзд на головну дорогу, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого не надав перевагу в русі автомобілю марки «Nissan Almera» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі та допустив зіткнення з ним, чим порушив вимоги п.п.2.3 б)., п.16.11. ПДР України. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, тим самим ОСОБА_2 вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
Вказаною постановою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у дохід держави в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Як встановлено судом, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Ford Edge» д.н.з. НОМЕР_2 (водія-винуватця ДТП) застрахована не була.
Аналогічно не була застрахована і цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Nissan Almera реєстраційний номер НОМЕР_1 (автомобіль потерпілого у ДТП).
Посилаючись на факт завдання шкоди, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до винуватця ДТП ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
У відповідності до частини 1 статті 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України:
1) транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому.
Отже, у спірних правовідносинах у МТСБУ не виникло обов`язку щодо здійснення регламентної виплати ОСОБА_1 .
В обґрунтування розміру матеріальної шкоди вказував на висновок експерта №СЕ-19/109-24/10951-АВ від 02.09.2024 року (а.с.13-23), за змістом якого вартість матеріального збитку завданого власнику наданого на дослідження автомобіля марки Nissan Almera реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року виготовлення, внаслідок завданих йому пошкоджень станом на 09.08.2024 року становила 44 515,62 грн.
За правилами ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В силу ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Загальні підстави відшкодування шкоди визначені ст.1166 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
В силу ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Стаття 1192 ЦК України встановлює, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Отже, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, потрібно враховувати положення статті 1192 ЦК.
Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України. Так, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням (постанова Верховного Суду від 15,10.2020 року у справі №755/7666/19).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі не проведення ремонту – як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.
За змістом ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (надалі – «ЦПК України») вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц зазначено, що, виходячи з положень статей 16 та 23 ЦК України та права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту».
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом — моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;
завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;
гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість», що зазначена у ст. 23 ЦК України, які є оціночними поняттями, та суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди (вказана позиція викладена у Постанові ВС КАС України №750/750/6330/17 від 27 листопада 2019 року).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Задовольняючи частково позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що вина відповідача щодо завдання позивачу майнової шкоди підтверджена матеріалами справи, сам факт завдання шкоди, протиправність дій винуватця ДТП та причинний зв`язок між шкодою та діями відповідача представник відповідача не заперечив, матеріали справи містять належний та допустимий доказ на підтвердження розміру матеріальної шкоди (висновок експерта №СЕ-19/109-24/10951-АВ від 02.09.2024 року), у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню.
Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача суд першої інстанції вказав, що позивач, обґрунтовуючи факт завдання йому моральної шкоди, покликався на те, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу йому було завдано моральної шкоди. В результаті скоєного ОСОБА_2 ДТП Позивач, як зазначено у позовній заяві, пережив стрес та відчуття страху за своє та пасажирів життя та здоров`я. Тривалий час турбувало безсоння, постійний стан хвилювання і напруження. Душевні страждання поглиблюють незручності, спричинені неможливістю використання автомобіля. По час подання позову автомобіль через брак коштів не відремонтовано.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди внаслідок участі у ДТП в якості потерпілого та пошкодження його майна (автомобіля), який є засобом пересування, а розмір відшкодування моральної шкоди у 5 000 грн є справедливою сатисфакцією ОСОБА_1 за понесені ним моральні страждання внаслідок участі у ДТП та пошкодження його транспортного засобу. В іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції відмовив.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взято до уваги всіх обставин справи і той факт, що автомобіль позивача на момент ухвалення судового рішення був повністю відремонтований і останнім ненадані до матеріалів справи розрахункові документи, у яких відображено розмір реально понесених позивачем витрат є необґрунтованими.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля марки Nissan Almera реєстраційний номер НОМЕР_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з підтвердженої судовим рішенням вини ОСОБА_3 , транспортному засобу позивача було завдано механічних ушкоджень, факт чого визнавався представником відповідача.
Звертаючись у жовтні 2024 року до суду з цим позовом, позивач стверджував, що на момент подання позову транспортний засіб не відремонтований, а тому просив стягнути з відповідача відшкодування збитків, які має зробити для відновлення свого порушеного права.
Позивачем надано суду висновок експерта №СЕ-19/109-24/10951-АВ від 02.09.2024 року (а.с.13-23), з якого вбачається, що вартість матеріального збитку завданого власнику наданого на дослідження автомобіля марки Nissan Almera реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, внаслідок завданих йому пошкоджень станом на 09.08.2024 становила 44 515,62 грн.
Відповідач стверджував, що розмір матеріального збитку, який визначено експертом у своєму висновку, є завищеним,однак належних засобів доказування такої обставини завищення вартості не довів. Висновок експерта, наданий позивачем, не спростовано.
За клопотанням представника відповідача у цій справі було призначено авто-товарознавчу експертизу на вирішення якої ставилося питання про вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки Nissan Almera реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на момент ДТП 15.01.2024. Однак, у зв`язку з не оплатою проведення експертизи відповідачем, як особоюна яку судом було покладено витрати на проведення експертизи, експертом повідомлено про неможливість проведення такої судової експертизи.
Вищевказаним спростовуються доводи апелянта, що визначальними доказами є виключно розрахункові документи, у яких відображено розмір реально понесених позивачем витрат, а висновок експерта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 02.09.2024 не є визначальним доказом розміру завданих збитків, оскільки у ньому зазначені лише можливі витрати, які можуть бути понесені позивачем.
На час звернення з цим позовом до суду позивач посилався на те, що автомобіль не відремонтований, у зв`язку з чим фактичними підставами позову зазначав необхідність відшкодування витрат, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На підтвердження розміру таких витрат посилався на висновок експерта №СЕ-19/109-24/10951-АВ від 02.09.2024.
В ході вирішення клопотання експерта про надання транспортного засобу на огляд для проведення експертизи представник позивача у своїй заяві від 20.08.2025 повідомила про те, що на момент отримання клопотання експерта автомобіль є відремонтованим.
Однак, позивачем фактичні підстави позову не змінювалися, що відповідає принципу диспозитивності, тому необґрунтованими є доводи апелянта, що позовні вимоги, заявлені до відповідача, є недоведеними за наявності таких доказів. 
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги дані про необґрунтовано завищений розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, які містяться у висновку експерта. Однак, колегія суддів вважає, що такі доводи, без належного їх підтвердження, є виключно припущенням відповідача.
За встановлених обставин цієї справи, висновок експерта №СЕ-19/109-24/10951-АВ від 02.09.2024 року є належним доказом розміру завданої позивачу матеріальної шкоди, який стороною відповідача не спростовано. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні цій обставині дав належну правову оцінку.
Як зазначено Верховним Судом у справі №755/7666/19, винна особа повинна сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. При цьому, суд визнав, що таке відшкодування повинно бути виплачене безумовно, без встановлення доведення факту ремонту автомобіля, оскільки судом зазначено, що відомості про фактичне здійснення ремонту автомобіля позивача в матеріалах справи відсутнє, однак він має право на відшкодування збитків, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Щодо доводів апелянта, що позивач не надав суду будь-яких доказів про завдання йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях слід зазначити таке.
При розгляді судом першої інстанції встановлено, що позивач, обґрунтовуючи факт завдання йому моральної шкоди, покликався на те, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу йому було завдано моральної шкоди. В результаті скоєного ОСОБА_2 ДТП позивач, як зазначено у позовній заяві, пережив стрес та відуття страху за своє та пасажирів життя та здоров`я. Тривалий час турбувало безсоння, постійний стан хвилювання і напруження. Душевні страждання поглиблили незручності, спричинені неможливістю використання автомобіля. По час подання позову автомобіль через брак коштів не було відремонтовано. Обставини участі в ДТП було встановлено судом та доведені належними доказами у справі.
З врахуванням наведеного, суд першої інстанції, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди внаслідок участі у ДТП в якості потерпілого та пошкодження його майна, який є засобом для його пересування, а розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 грн є справедливим відшкодуванням за понесені ним моральні страждання внаслідок пошкодження його транспортного засобу у досліджуваній ДТП, учасниками якої є сторони.
Необґрунтованими є доводи апелянта щодо вимог апелянта про скасування додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі та що послуги адвоката не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для стороною
Суд першої інстанції з урахуванням критеріїв реальності, дійсності, необхідності адвокатських витрат, розумності та пропорційності їх розміру та наданих суду доказів, які їх підтверджують, дійшов обґрунтованого висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 10 000 грн на професійну правничу.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія апеляційного суду і вважає, що відсутні підстави для скасування чи зміни постановленого у цій справі додаткового рішення.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що постановлені у цій справі рішення та додаткове рішення відповідають вимогам матеріального і процесуального права, тому їх слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують їх законності і обґрунтованості. Підстав для їх скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 лютого 2026 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову складено 12 червня 2026 року.

Суддя-доповідач:       І.В. Бойчук
Судді:         О.В. Пнівчук           Є.Є. Мальцева