ПОСТАНОВА 
Іменем України

21 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/1545/26
провадження № 22-ц/4809/1058/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), суддів: Мурашка С. І., Чельник О. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2026 року у складі головуючого судді Москалик В. В.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та ухвали суду першої інстанції.
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в якому просив:
-зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь ОСОБА_2 на утримання дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 лютого 2010 року (справа № 2-742/10), з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття;
- зменшити розмір аліментів що стягуються з позивача на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно судового наказу Олександрійського міськрайонного суду від 06 жовтня 2021 року (справа № 398/3747/21) з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття;
- зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь ОСОБА_8 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно судового наказу Олександрійського міськрайонного суду від 26 жовтня 2023 року (справа № 398/4808/23) з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття.
Обґрунтовуючи підстави позовних вимог про зменшення розміру аліментів ОСОБА_1 зазначив, що заявлені ним позовні вимоги до трьох відповідачів є взаємопов`язаними, виникли з однієї підстави та підтверджуються спільним доказами, тому відповідно до ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України їх спільний розгляд є не лише доцільним задля процесуальної економії, а і необхідним, так як кількість дітей позивача, які знаходяться на його утриманні впливає не лише на розмір аліментів на кожну дитину, а і на загальний розмір відрахувань та утримань із його доходів як платника аліментів.
Крім того, позивач зазначав, що спільний одночасний розгляд вимог до кожного з відповідачів гарантуватиме однаковий та справедливий підхід при визначенні розміру аліментів на кожну дитину позивача.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів повернуто позивачеві.
Повертаючи заяву суд першої інстанції керувався тим, що заявлені позивачем вимоги про зменшення розміру аліментів, що стягуються за різними судовими рішеннями та на користь різних осіб, є різними і самостійними, не є взаємопов`язаними, оскільки виникли з різних правовідносин, мають різну підставу їх виникнення, різний предмет спору та доказування. Зважаючи на викладене, з огляду на предмет спору, який фактично містить три самостійні позовні вимоги до різних відповідачів, відповідно до ст. 50 ЦПК України, суд дійшов висновків, що позов не може бути пред`явлений одночасно до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та розглянутий в одному провадженні за заявою позивача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2026 року та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вказано, що в обгрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що він є батьком трьох дітей, на утримання кожного з яких з нього Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області на користь відповідачів стягнуто аліменти 1/4 його заробітку (доходу). Таким чином, фактично на даний час загальний розмір відрахувань із заробітної плати (доходів) позивача за трьома судовими рішеннями становить 3/4. Тоді як при визначенні розміру аліментів, стягнутих з позивача на користь кожного з відповідачів, судом не було враховано наявність інших утриманців та загальний розмір відрахувань з його доходів. 
Зауважує, що вимоги позивача про зменшення розміру аліментів ґрунтуються на одній фактичній обставині - зміні його майнового стану та наявності утриманців, що підтверджується єдиним комплексом доказів (документи про доходи та сімейний стан позивача). Отже, вимоги є однорідними та пов`язаними доказовою базою.
Вважає, що посилання суду на те, що вимоги ґрунтуються на різних судових наказах, є формальними, оскільки правовою підставою позову є не самі накази, а подія, що настала після їх видачі - зміна матеріального стану платника. 
Представник зазначив, що розгляд вимог до кількох стягувачів в одному провадженні не лише не укладнює, а навпаки – сприяє повному та об`єктивному з`ясуванню з`ясуванню обставин, оскільки дозволяє суду бачити цілісну картину фінансового навантаження на позивача та дотриматися балансу інтересів усіх дітей (принцип рівності прав дітей, закріплений у ст. 141 Сімейного кодексу України).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що згідно ч. 3 ст. 361 ЦПК України не перешкоджає перешляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Пунктом 6 частини 1 статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).
Частиною 2 ст. 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не встановлено обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( частина перша статті 5 ЦПК України).
Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий процес та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права від порушень і протиправних посягань.
Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги про зменшення розміру аліментів, що стягуються за різними судовими рішеннями та на користь різних осіб, є різними і самостійними, не є взаємопов`язаними, оскільки виникли з різних правовідносин, мають різну підставу їх виникнення, різний предмет спору та доказування. Зважаючи на викладене, з огляду на предмет спору, який фактично містить три самостійні позовні вимоги до різних відповідачів, відповідно до ст. 50 ЦПК України, суд дійшов висновків, що позов не може бути пред`явлений одночасно до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та розглянутий в одному провадженні за заявою позивача.
Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги.
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли порушено правило об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої та другої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Суд з урахуванням вимог частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача, одного й того самого позивача до різних відповідачів; різних позивачів до одного й того самого відповідача.
Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Підстава позову — це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення цивільного спору.
Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.
Об`єднаними можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними вимогами й водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того ж самого відповідача (відповідачів), або хоч і різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними є позовні вимоги, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
У розумінні положень частини першої статті 188 ЦПК України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Крім того, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть й відповідати критеріям, наведеним у частині першій статті 188 ЦПК України, проте підпадають під заборони, прямо визначені частинами четвертою та п`ятою вказаної статті.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 серпня 2023 року у справі № 910/21280/21 сформульовано правовий висновок щодо застосування норм про об`єднання позовів, який є релевантним і для цивільного судочинства в контексті тлумачення аналогічних процесуальних норм. Верховний Суд зазначив, що порушення правил об`єднання вимог має місце, якщо вимоги не пов`язані підставами виникнення або доказами. Однак, якщо заявлені в одному позові вимоги є однорідними або пов`язані доказами, у суду відсутні підстави для повернення позовної заяви. Верховний Суд також наголосив, що аналіз пункту 2 частини 4 статті 185 ЦПК України (аналог ст. 174 ГПК) у системному зв`язку з частиною 6 статті 188 ЦПК України свідчить про те, що у разі сумнівів щодо доцільності спільного розгляду, суд має право роз`єднати позовні вимоги, а не повертати заяву. Повернення заяви є крайнім заходом, який застосовується, коли об`єднані вимоги підлягають розгляду в порядку різного судочинства або різними судами (виключна підсудність), чого в даній справі не встановлено.
Частиною 1 статті 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно.
Частиною 2 статті 50 ЦПК України визначено, що участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо:
1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів;
2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави;
3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, допустив порушення норм процесуального права та проявив надмірний формалізм.
Так, предметом спору у цій справі є зменшення розміру аліментів на підставі статті 192 СК України. Для правильного вирішення такого спору суд повинен оцінити загальний майновий стан платника аліментів у сукупності з усіма його зобов`язаннями.
Вимоги позивача про зменшення розміру аліментів ґрунтуються на одній фактичній обставині – зміні його майнового стану та наявності утриманців, що підтверджується єдиним комплексом доказів. Отже, вимоги є однорідними та пов`язаними доказовою базою.
Розгляд вимог до усіх стягувачів аліментів в одному провадженні не лише не ускладнює, а навпаки – сприяє повному та об`єктивному з`ясуванню обставин, оскільки дозволяє суду бачити цілісну картину фінансового навантаження на позивача та дотриматися балансу інтересів усіх дітей (принцип рівності прав дітей, закріплений у ст. 141 СК України).
Посилання суду на те, що вимоги ґрунтуються на різних судових рішеннях за якими стягуються аліменти, є формальним, оскільки правовою підставою позову є не самі судові рішення, а подія, що настала після їх ухвалення – зміна матеріального стану платника.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2026 року – скасуванню, а справна направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Згідно з ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович, задовольнити.
Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2026 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повна постанова складена 21.05.2026.

Судді         С. М. Єгорова

С. І. Мурашко

О. І. Чельник