ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року
міста Чернівців
справа № 727/13656/24
провадження № 22-ц/822/709/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М. 
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д. 
заявник (стягувач) – ОСОБА_1 
боржник – ОСОБА_2 
Виконавчий комітет Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування
апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року постановлену у порядку судового контролю за виконанням судового рішення,
головуюча в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н. М.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст звіту боржниці про виконання судового рішення
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 грудня 2025 року задоволено заяву стягувача ОСОБА_1 про зобов`язання боржника ОСОБА_2 подати звіт про виконання судового рішення.
Зобов`язано ОСОБА_2 у тримісячний строк з моменту отримання нею та/або її представником копії ухвали подати звіт про виконання судового рішення, а саме: ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, якими зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram», шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону, а також зобов`язано повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 березня 2026 року ОСОБА_2 подала зазначений звіт та просила суд його прйняти.
Повідомляла, що починаючи з 06 лютого 2025 року та по день подання даного звіту вона постійно вчиняє активні дії для можливості організувати зв`язок між дитиною ОСОБА_3 та його батьком ОСОБА_1 у спосіб визначений постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року. 
ОСОБА_2 щодня намагається отримати від свого сина ОСОБА_3 згоду спілкуватись із своїм батьком ОСОБА_1 за допомогою засобів мобільного зв`язку, зокрема за допомогою застосунків «Viber», «Теlegram», шляхом надання дитині доступу до мобільного телефону. 
Вказувала, що неповнолітній син ОСОБА_3 категорично відмовляється від будь-якого контакту із своїм батьком ОСОБА_1 в будь-який запропонований ОСОБА_2 спосіб, чи то шляхом безпосередніх спілкувань за допомогою засобів мобільного зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram», чи то шляхом смс-листувань із ОСОБА_1 , що пов`язано із наявною (незабутою) образою дитини на батька через його поведінку, коли останній викрав свого сина від матері та майже рік часу переховував його у місті Києві від ОСОБА_2 , не надаючи можливості ОСОБА_3 бачитися та спілкуватися із своєю матір`ю, що безумовно суттєво вплинуло на емоційний (психологічний) стан здоров`я дитини. 
На переконання ОСОБА_2 , в її діях відсутня винна поведінка в частині навмисного невиконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців та постанови Чернівецького апеляційного суду у справі № 727/13656/24, якою ОСОБА_1 як батьку визначено порядок спілкування із сином ОСОБА_3 , з огляду на те, що дитина має особисту образу на свого батька та не бажає його чути. 
Також зазначала, що як тільки ОСОБА_3 чує від ОСОБА_2 про батька ОСОБА_1 , зокрема про те, що йому потрібно поспілкуватися із батьком по телефону, останній одразу пригадує ті події, коли його постійно возили з одного міста до іншого задля переховування від матері, а також згадує як він рік часу жив і ріс у Києві виключно через позицію свого батька не показувати дитину матері, що викликає у нього смуток та небажання чути ОСОБА_1 . 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року прийнято звіт боржника ОСОБА_2 про виконання судового рішення, а саме: ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, якими зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram», шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону, а також зобов`язано повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Встановлено боржнику ОСОБА_2 новий 3-місячний строк для подання звіту боржника. 
Ухвала суду мотивована тим, що звіт про виконання судового рішення відповідає вимогам, визначеним статті 453-3 ЦПК України. 
Враховуючи позицію ОСОБА_3 щодо небажання спілкуватись із батьком, її незмінність, що підтверджується матеріалами, наданими до звіту, відсутність доказів будь-якого тиску на дитину при формуванні своєї власної позиції, що підтверджено у ході психологічного обстеження дитини психологом, суд дійшов висновку, що боржником ОСОБА_2 наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, зокрема, позицію дитини щодо такого спілкування, яка часто висловлює небажання спілкуватись з батьком. 
У зв`язку з тим, що рішення суду боржником виконане не в повному обсязі, керуючись положеннями частини сьомої статті 453-4 ЦПК України суд встановив новий 3-місячний строк для подання звіту боржника. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким:
– скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити боржнику ОСОБА_2 у прийнятті звіту від 02 березня 2026 року;
– Застосувати до боржника заходи процесуального примусу та стягнути з ОСОБА_2 штраф у сумі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
– зобов`язати боржника ОСОБА_2 подати у 10-денний строк з моменту вручення їй копії ухвали суду звіт про виконання ухвали суду про забезпечення позову у справі № 727/13656/24. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не з`ясував усіх істотних обставин справи та постановив ухвалу із порушенням норм процесуального права. 
Вказує, що оскаржуване судове рішення про прийняття звіту боржника ОСОБА_2 є незаконним та необґрунтованим, оскільки фактичного виконання судового рішення щодо забезпечення спілкування батька з дитиною не відбулося жодного разу. 
Скаржник наголошує, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про виконання рішення, ігноруючи той факт, що за 279 днів не було забезпечено жодного контакту, а сама ухвала суду про забезпечення позову зобов`язувала боржника досягти конкретного результату, а не лише здійснювати формальні спроби. 
На думку скаржника, суд здійснив підміну змісту виконавчого обов`язку, переклавши відповідальність за невиконання рішення з матері-боржника на малолітню дитину, мотивуючи це нібито небажанням сина спілкуватися з батьком. При цьому суд не перевірив виконання боржником обов`язку щодо повідомлення місця перебування дитини, що фактично унеможливлює реальне виконання судового рішення. 
Скаржник також вказує на грубе порушення правил оцінки доказів, оскільки суд поклав в основу ухвали висновки психологів, які не мають належного процесуального статусу, і водночас проігнорував висновок офіційної судової психологічної експертизи від 11 січня 2024 року. 
Наголошує, що тривале створення перешкод у спілкуванні з дитиною суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. 
Узагальненні доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 у відзиві просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін. 
Посилається на те, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а висновки суду першої інстанції про достатність вжитих нею заходів для виконання судового рішення відповідають фактичним обставинам справи. 
Вона стверджує, що постійно вчиняє всі залежні від неї активні дії для організації спілкування батька з дитиною через «Viber» та «Telegram», проте малолітній ОСОБА_4 категорично відмовляється від будь-якого контакту. Така позиція дитини, на думку боржниці, зумовлена глибокою психологічною травмою та образою на батька через події 2023–2024 років, коли апелянт фактично викрав сина, понад рік переховував його в Києві, ізолював від матері та забороняв будь-яке спілкування з нею. 
Боржниця акцентує увагу на результатах численних психологічних обстежень, які підтверджують у дитини високий рівень тривожності та наявність ознак посттравматичного стресу, безпосередньо пов`язаного з діями батька в минулому. 
Додатково ОСОБА_2 зазначає, що її сумлінність підтверджується наданням суду відео- та аудіодоказів спроб налагодити контакт, а також зверненнями до органів опіки та піклування для залучення фахівців. Вона вважає, що встановлення судом нового тримісячного строку для подання звіту є правильним процесуальним рішенням, яке дозволить продовжити роботу з психологами для поступового відновлення емоційного стану дитини та її готовності до спілкування з батьком без застосування психологічного насильства. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій
В провадженні Шевченківського районного суду міста Чернівців перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про забезпечення права на контакт з дитиною та забезпечення права дитини на контакт з одним із батьків. 
При розгляді справи ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 , з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram» тричі на тиждень у дні погоджені між батьками дитини з 18 години 00 хвилин по 18 годину 30 хвилин, шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону. 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року змінено в мотивувальній частині щодо зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування дитини. Постановлено викласти абзац другий резолютивної частини ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року у такій редакції: «Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 тривалістю 1 годину щодня з 18 години до 19 години шляхом встановлення відеозв`язку засобами Telegram, Viber. В решті залишено без змін. 
У провадженні Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №78938691 щодо зобов`язання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , забезпечити спілкування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , та зобов`язання ОСОБА_2 повідомити батька ОСОБА_1 фактичне місце перебування дитини. 
26 серпня 2025 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців про забезпечення позову. 
Згідно постанови старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 07. 10. 2025р., на боржника ОСОБА_2 за невиконання рішення суду накладено штрафу у розмірі 1700 грн. 
За наслідком повторної перевірки виконання рішення суду старшим державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Цугуй К. І. було встановлено, що боржником рішення суду не виконано та постановою старшого державного виконавця від 15. 10. 2025р., за невиконання боржником ОСОБА_2 рішення суду без поважних причин, накладено на боржника штраф на користь держави у розмірі 3400 грн. 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівців від 02 грудня 2025 року задоволено заяву стягувача ОСОБА_1 про зобов`язання боржника ОСОБА_2 подати звіт про виконання судового рішення і зобов`язано ОСОБА_2 у тримісячний строк з моменту отримання нею та/або її представником копії ухвали подати звіт про виконання судового рішення, а саме: ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, якими зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування малолітнього ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 , за допомогою засобів зв`язку, зокрема мобільних застосунків «Viber», «Теlegram», шляхом надання матір`ю дитини доступу до мобільного телефону, а також зобов`язано повідомити ОСОБА_1 повідомленням на номер НОМЕР_1 фактичне місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
02 березня 2026 року на електронну пошту Шевченківського районного суду міста Чернівців Мінтенко Ю. І. подано зазначений звіт датований 28 лютого 2026, в якому вона просить прийняти звіт і викладає вжиті нею заходи для належного виконання рішення суду. 
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав. 
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Ухвалу суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне. 
Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність звіту вимогам процесуального законодавства
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. 
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) висловив правову позицію, відповідно до якої принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків. 
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece, Страсбург, 19 березня 1997 року) наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. 
Для цілей статті 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у праві Скордіно проти Італії (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі Сіка проти Словаччини (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пункти 24-27, від 13 червня 2006 року, пункти 18 рішення Ліпісвіцька проти України № 11944/05 від 12 травня 2011 року). 
Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року, «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, «Шаренок проти України» від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне обов`язкове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу. 
У пунктах 46, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. 
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року). 
Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такого рішення суду та відновленню порушених прав особи - позивача. 
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд. 
Згідно частин 1, 2, 4 статті 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах по інших спорах немайнового характеру. 
Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою частиною першою цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження. Якщо боржником, який не виконує судове рішення, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд за письмовою заявою стягувача та за умови відкриття виконавчого провадження зобов`язує такого боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення незалежно від характеру спору. 
За частиною 1 статті 453-3 ЦПК України, суд розглядає звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня його надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням сторін - у судовому засіданні за правилами статті 450 цього Кодексу. 
Відповідно до частини 2 статті 453-3 ЦПК України звіт боржника про виконання судового рішення має містити: найменування суду, до якого подається звіт; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) особи, яка подає звіт, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); номер справи, в межах якої ухвалено відповідне судове рішення; відомості про виконання боржником судового рішення, строк, порядок та спосіб його виконання; у разі невиконання судового рішення: орієнтовні строки виконання такого рішення та їх обґрунтування; відомості про те, чи існують обставини, які ускладнюють виконання судового рішення боржником, які заходи вжито та вживаються боржником для їх усунення; перелік документів та інших матеріалів, що додаються до звіту та підтверджують обставини, зазначені у ньому. До звіту додаються: довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо звіт поданий представником і такі документи раніше не подавалися; докази направлення копій звіту та доданих до нього матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43цього Кодексу. 
Відповідно до положень статті 453-4 ЦПК України за наслідками розгляду звіту боржника суд постановляє ухвалу про прийняття або відмову у прийнятті звіту, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку за правилами частини п`ятої статті 453-2 цього Кодексу. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання. 
Суд відмовляє у прийнятті звіту, якщо боржником не наведено обґрунтовані обставини, які ускладнюють виконання судового рішення, або заходи, які вживаються боржником для виконання судового рішення, на переконання суду, є недостатніми для своєчасного та повного виконання судового рішення. 
Суд також відмовляє у прийнятті звіту, якщо звіт подано без додержання вимог частин другої та/або третьої статті 453-3 цього Кодексу. 
З матеріалів справи вбачається, що боржниця подала суду звіт про виконання рішення суду, в якому зазначила, що на виконання рішення суду:
– малолітня дитина виявляє категоричне небажання спілкуватися з батьком; 
– позиція дитини щодо відмови від контактів є сталою та послідовною; 
– з боку боржника вживаються активні дії, спрямовані на виконання судового рішення;
– небажання дитини є об`єктивною та поважною причиною, що перешкоджає фактичному забезпеченню спілкування;
– обставини, що унеможливлюють виконання рішення, підтверджуються доданими до звіту висновками психологів. 
Крім цього, як на докази обставини, що унеможливлювали виконання судового рішення ОСОБА_2 посилається на сім відеозаписів.
Проте, детальний аналіз звіту та доданих до нього матеріалів у їх сукупності дає підстави для висновку, що вжиті боржницею заходи на даний час не призвели до фактичного виконання судового рішення, а саме до забезпечення реального щоденного спілкування батька з дитиною.
Фіксація на відео лише формальних звернень до дитини, яка перебуває у стані емоційної напруги, без попередньої належної підготовки.
Суд зауважує, що обов`язок боржника забезпечити спілкування передбачає не лише технічне надання доступу до телефону, а й створення сприятливої психологічної атмосфери, яка б дозволяла реалізувати права дитини та батька на контакт.
Враховуючи, що судове рішення не виконується протягом тривалого часу (з лютого 2025 року), а вжиті боржником заходи є вочевидь недостатніми для досягнення встановленої судом мети, апеляційний суд вважає, що звіт ОСОБА_2 не підлягає прийняттю.
Суд першої інстанції, приймаючи такий звіт, не врахував найкращі інтереси дитини, які полягають у забезпеченні її гармонійного розвитку через спілкування з обома батьками.
Щодо вимог апеляційної скарги про встановлення боржнику строку для подачі нового звіту
Стосовно вимог апеляційної скарги про зобов`язання відповідача повторно подати належний звіт про повне та належне виконання судового рішення у десятиденний строк з моменту постановлення судом відповідної ухвали, то колегія суддів зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням встановлено Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року у зв`язку із неповним виконанням ОСОБА_2 встановлено новий тримісячний трок для подачі звіту, який настане 03 червня 2026 року, а тому враховуючи фактичні обставини справи, вимоги апеляційної скарги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо застосування до боржниці заходів процесуального примусу
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 43 ЦПК України у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.
За правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 р. №4-рп/2011, з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. Цей інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення, оскільки забезпечення позову спрямоване на недопущення ситуацій, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Разом з цим, згідно з частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.
У разі постановлення ухвали про відмову у прийнятті звіту суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу, а також додатково може встановити новий строк для подання звіту відповідно до частини третьої статті 453- цього Кодексу або за власною ініціативою розглянути питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення. Суд застосовує до боржника захід процесуального примусу у виді штрафу за правилами статті 148 цього Кодексу.
З абзацу другого частини першої статті 148 ЦПК України вбачається, що під час здійснення судового контролю за виконанням судового рішення суд може стягнути в дохід державного бюджету з відповідача, боржника чи їх керівників (якщо відповідач, боржник є юридичною особою) штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Приписи частини другої статті 148 ЦПК України містять імперативні приписи, відповідно до яких, суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадку триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову.
Судами у даній справі встановлено, що боржницею впродовж тривалого часу не виконується ухвала суду про забезпечення позову, а тому керуючись частиною другою статті 148 ЦПК України колегія суду доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штрафу у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи наведене вище, ухвала суду першої інстанції від 03 березня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому в частині прийняття звіту боржника її слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви – відмовити.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року в частині прийняття звіту ОСОБА_2 про виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, скасувати та ухвалити нове рішення. 
Відмовити у прийнятті звіту ОСОБА_2 про виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівців від 06 лютого 2025 року, зміненої постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року. 
В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівців від 03 березня 2026 року залишити без змін. 
Застосувати до ОСОБА_2 захід процесуального примусу у виді штрафу. 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 328 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. 
Постанова суду в частині застосування заходів процесуального примусу може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 14 травня 2026 року. 

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Ірина ЛИТВИНЮК