ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 08 травня 2026 року 	Справа № 903/281/26	

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу № №903/281/26 за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Торчинської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 90599,50 грн,
ВСТАНОВИВ:
20.03.2026 заступник керівника Луцької окружної прокуратури сформував в системі «Електронний суд» позов в інтересах держави в особі орчинської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення шкоди в розмірі 90599,50 грн, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Торчинської селищної ради, а факт невідшкодування такої призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади.
Ухвалою суду від 24.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ухвалу суду від 24.03.2026 отримав 24.03.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Строк для подання відзиву для відповідача - до 08.04.2026 включно.
06.04.2026 відповідач сформував в системі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовних вимог заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Торчинської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення 90599,5 грн. шкоди, заподіяної незаконною порубкою лісу – відмовити повністю. Оскільки, покладання на Відповідача як на постійного лісокористувача відповідальності за збитки, завдані незаконною рубкою лісів, Прокуратура, яка у даній справі представляє інтереси позивача, повинна на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, у розумінні статей 76-78 ГПК України, довести наявність у діях Відповідача такого елементу цивільного правопорушення як протиправної поведінки (його протиправної бездіяльності), тобто поведінка Відповідача повинна порушувати вимоги щодо ведення лісового господарства. Проте, в даному конкретному випадку, Прокурором в обґрунтуванні позову не вказано, які саме обов`язки і норми чинного законодавства України у сфері ведення лісового господарства були порушені з боку Відповідача, як і не було конкретизовано, які саме дії Відповідач повинен був вчинити відповідно до вимог ведення лісового господарства з метою забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок, однак їх не вчинив, доказів невчинення таких дій Відповідачем до суду не надав. Вважає, що поданий прокурором витяг з ЄРДР взагалі не є процесуальним джерелом доказів, правовий висновок про що міститься в постанові третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №761/28347/15-к. Факт належного виконання ДП «Ківерцівське лісове господарство» заходів, спрямованих на охорону та збереження лісів, позовною заявою та доданими до неї документами не спростовуються. Виявлення самим Відповідачем факту незаконної рубки незначної кількості дерев, свідчить про належне виконання державною лісовою охороною своїх посадових обов`язків щодо запобігання, виявлення та фіксації незаконних рубок. Вважає, що поданий прокурором висновок експерта та його розрахунки не можуть вважатися належним та допустимим доказом у справі. Розрахунок шкоди не може ґрунтуватись на припущеннях позивача, оскільки вони не є фактичними даними в розумінні ст. 73 ГПК України.
13.04.2026 від Луцької окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив відповідача, в кій останній просить суд доводи відповідача – ДП «Ліси України», викладені у відзиві на позовну заяву, відхилити, позов прокурора в інтересах держави в особі Торчинської селищної ради про стягнення 90 599,50 грн задовольнити в повному обсязі.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відсутні.
Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.
Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, з матеріалів кримінального провадження №12022030580001384 вбачається, що 12.08.2022 до Луцького РУП Головного управління Національної поліції у Волинській області надійшло повідомлення від майстра лісу Хорошилова Ю.Г. про те, що у 16 виділі 44 кварталу Рожищенського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» (на даний час ДП «Ліси України») виявлено незаконну порубку лісу, а саме: 7 дерев породи «сосна звичайна».
ДП «Ківерцівське ЛГ» слідчому у кримінальному провадженні надано акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства від 12.08.2022, акт заміру пнів самовільної порубки, з яких вбачається, що невстановленими особами здійснено самовільну порубку семи дерев породи «сосна звичайна» (сироростуча) діаметром пнів 32 см -56 см, загальною масою 9,56 кубічних метрів.
У кримінальному провадженні слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області за участі майстра лісу Хорошилова Ю.Г. 12.08.2022 проведено огляд місця події – ділянки лісу за географічними координатами 50.85582 25.05014, поблизу с. Романів, у ході якого зафіксовано факт незаконної порубки 7 дерев породи «сосна звичайна». 
Державною екологічною інспекцією у Волинській області, на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу», проведено розрахунок розміру шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки семи сироростучих дерев породи «сосна звичайна» діаметрами 40 см, 48 см, 32 см, 56 см, 40 см, 48 см, 48 см. Згідно розрахунку розмір заподіяної шкоди становить 90 619,65 грн (дев`яносто тисяч шістсот дев`ятнадцять гривень шістдесят п`ять копійок). 
Згідно висновку інженерно-екологічної експертизи №4536-Е від 22.08.2024, призначеної постановою слідчого від 24.10.2023, за результатами поданих на дослідження матеріалів кримінального провадження в межах спеціальних знань експерта з інженерно-екологічного виду досліджень встановлено, що розрахунок розміру збитків, завданих внаслідок незаконної, як встановлено слідством, порубки 7 (семи) дерев породи «Сосна звичайна» у кварталі 44 виділі 16 Рожищенського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ», проведений у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» від 23.07.2008 №665, задокументований в наданих на дослідження документах, а саме: Розрахунок розміру шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки семи сироростучих дерев породи «сосна звичайна» (Розрахунок ДЕІ) підтверджується. 
Крім того, як вбачається із висновку інженерно-екологічної експертизи №4536-Е від 22.08.2024 для підтвердження розміру збитків, що встановлені в наданих на дослідження документах (акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 12.08.2022, Розрахунок ДЕІ), експертом проведені власні розрахунки розміру шкоди з врахуванням кількості пнів та їх розміру, категорії придатності, виходячи з наданих на дослідження документів, за результатами якого розраховано розмір шкоди в сумі 90 599, 50 грн. (за рахунок заокруглення різниця з розрахунком ДЕІ становить 20,15 грн), яка заявлена до стягнення. 
Особу, яка здійснила незаконну порубку дерев, у ході досудового розслідування кримінального правопорушення не встановлено, тому збитки, завдані інтересам держави, мають бути відшкодовані постійним лісокористувачем. 
В свою чергу, як вбачається з відомостей Google Maps, який є безкоштовним картографічним вебсервісом від компанії Google, Національного геопорталу «Національна інфраструктура геопросторових даних», даних Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України «Ліспроект», місце вчинення незаконної порубки з географічними координатами 50.85582 25.05014, яке розміщене поблизу с. Романів, знаходиться в межах земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 та в межах 16 виділу 44 кварталу Стирненського лісництва ДП СЛАП «Рожищеагроліс». 
Знаходження 16 виділу 44 кварталу Стирненського лісництва ДП СЛАП «Рожищеагроліс» у межах земельної ділянки з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 підтверджується також наданим ВО «Укрдержліспроект» витягом з картографічної бази даних ДП «СЛАП «Рожищеагроліс» Стирного лісництва 44 кварталу відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2012 року. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформації Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 площею 68,6249 га належить до земель лісогосподарського призначення, цільове призначення « 09.01. Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг», знаходиться в адміністративних межах Торчинської територіальної громади Луцького району, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» як правонаступника прав і обов`язків ДП «Ківерцівське лісове господарство», на підставі розпорядження голови Волинської обласної військової адміністрації від 12.12.2022 №560 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у постійне користування». 
Отже, враховуючи наведене, в даному випадку збитки, завдані інтересам держави, мають бути відшкодовані саме постійним лісокористувачем – Державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством «Ліси України».
Згідно статті 1 Лісового кодексу України (далі – ЛК України) ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Відповідно до ст.ст. 16 , 17 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. 
У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. 
Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень. 
Частиною другою статті 19 Лісового кодексу України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів. 
Згідно з ч. 2 ст. 19, ч. ч. 1, 5 ст. 86, ст. 90 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. Основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Положеннями ст. 63 та п. 5 ч. 1 ст. 64 Лісового кодексу України визначено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 Лісового кодексу України, організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів, зокрема, від незаконних рубок та пошкодження. Власники лісів і постійні користувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. 
Відповідно ст. 89 Лісового кодексу України, охорону і захист лісів на території України здійснюють: державна лісова охорона, яка діє у складі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань лісового господарства та підприємств, установ і організацій, що належать до сфери їх управління; лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.
Встановлено, що розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 12.12.2022 №560 «Про затвердження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання їх у постійне користування» земельна ділянка з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 площею 68,6249 га передана у постійне користування ДП «Ківерцівське лісове господарство» та в подальшому 29.12.2022 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за вказаним підприємством зареєстровано право постійного користування на неї. На підставі передавального акту від 09.01.2023, складеного Комісією з припинення ДП «Ківерцівське ЛГ» та затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 09.01.2023 №69 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінено правокористувача з ДП «Ківерцівське ЛГ» на ДСГП «Ліси України». 
Таким чином, на даний час постійним користувачем земельної ділянки є ДСГП «Ліси України». 
Відповідно до ст.5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (далі - Закон) державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. 
Статтею 40 Закону передбачено, що використання природних ресурсів громадянами, підприємствами, установами та організаціями здійснюється з додержанням обов`язкових екологічних вимог.
У той же час ст. 41 Закону встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому законом порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
Відповідно до приписів ст. ст. 68, 69 Закону порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. 
Статтею 105 ЛК України визначено, що особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема, у: незаконному видобуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність. 
Відповідно до ст. 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, завдану ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. 
Таким чином, відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. 
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено в ст. 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи, вина завдавача шкоди, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. 
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. 
Отже, позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного суду від 20.12.2018 у справі № 924/12/18, від 07.06.2019 у справі №914/1960/17, від 09.08.2018 у справі № 909/976/17, від 20.12.2018 у справі № 909/1193/17, від 22.07.2019 у справі №909/374/18 та інших при вирішенні спорів про стягнення з постійних лісокористувачів шкоди, заподіяної самовільною порубкою дерев.
Статтями 19, 86, 90 ЛК України, в свою чергу, передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження ослаблення та іншого шкідливого впливу захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. Основними завданнями лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового господарства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу. 
Статтею 63 ЛК України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 
Відповідно до п. 5 ст. 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Встановлено, що Відповідач на лісовому масиві, де було здійснено незаконну порубку 7 дерев породи «сосна звичайна» здійснює лісогосподарську діяльність. Так, згідно матеріалів базового лісовпорядкування 2012 року лісова ділянка, на якій відбулася незаконна порубка дерев, знаходиться у 16 виділі 44 кварталу Стирноголісництва ДП «Рожищеагроліс».
При цьому, на підставі наказів Державного агентства лісових ресурсів України від 04.10.2021 №608 «Про припинення державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Рожищеагроліс», від 31.12.2021 №975 «Про затвердження передавального акт ДП «СЛАП «Рожищеагроліс» зазначене підприємство припинено шляхом його приєднання до ДП «Ківерцівське ЛГ» та усі активи і пасиви ДП «СЛАП «Рожищеагроліс» передано ДП «Ківерцівське ЛГ». 
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство «Рожищеагроліс» (код 37040080) припинено шляхом реорганізації 27.10.2022, правонаступник – ДП «Ківерцівське лісове господарство» (код 00991551).
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 04.11.2022 №962 «Про припинення державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» та затвердження складу Комісії з припинення» припинено ДП «Ківерцівське лісове господарство» шляхом реорганізації, а саме – приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ЄДРПОУ 44768034). 
Наказом Державного агенства лісових ресурсів України від 09.01.2023 №69 затверджено передавальний акт ДП «Ківерцівське ЛГ» та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, сіх прав та обов`язків ДП «Ківерцівське ЛГ» після його припинення до ДСГП «Ліси України» (філія «Ківерцівське лісове господарство») переходить до ДП «Ліси України. 
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство» (ЄДРПОУ 00991551) припинило свою діяльність 08.12.2023 на підставі реорганізації. 
Крім цього, 14.12.2022 утворено філію «Ківерцівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» (ідентифікаційний код відокремленого підрозділу - 45003195). 
Наказом ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1869 «Про припинення філії «Ківерцівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» припинено діяльність філії шляхом її закриття. Також, наказом ДСГП «Ліси України» від 31.12.2024 №2338 затверджено передавальний акт філії «Ківерцівське лісове господарство», яка координується Поліським лісовим офісом. 
Згідно п. 1.4.77 Статуту ДСГП «Ліси України» (нова редакція), затвердженого наказом Державного агенства лісових ресурсів України від 24.06.2025 №206, підприємство є правонаступником прав та обов`язків ДП «Ківерцівське лісове господарство» на підставі наказу Державного агенства лісових ресурсів України від 04.11.2022 №962.
Згідно п. 7.2 Статуту ДСГП «Ліси України» до обов`язків підприємства входить забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; вести лісове господарство на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснювати використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення. 
З урахуванням вищезазначених положень лісового законодавства ДП "Ліси України" є постійним лісокористувачем та наділене обов`язками, визначеними статтями 19, 63, 64, 86, 90 ЛК України. 
Так, згідно зі змістом ст. ст. 19, 64, 86, 89, 90 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу. Забезпечення охорони та захисту лісів серед інших покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу. 
У порушення зазначених нормативних приписів відповідач не забезпечив охорону і збереження лісу від незаконної рубки. 
Виходячи із системного аналізу положень п. 1 ч. 2 ст. 19, п. 5 ст. 64, ч. 1 та ч. 5 ст. 86, п. 5 ч. 2 ст. 105 та ст. 107 Лісового кодексу України, лісові господарства, як постійні лісокористувачі, мають нести відповідальність за порушення вимог ведення лісового господарства, зокрема, незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчих їм територіях. 
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу. 
Разом з цим, судом враховано, що Відповідачем по справі не заперечується факт того, що він у розумінні Лісового кодексу України є постійним лісокористувачем земельної ділянки лісового фонду, на якій мала місце незаконна порубка.
Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. 
При цьому, у відзиві Відповідач зазначає про недоведеність Позивачем, яких саме дій не вчинило ДП "Ліси України", що має наслідком стягнення матеріальної шкоди.
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, у тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. 
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами. 
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976 затверджено Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів (далі – Положення), яким передбачене наступне.
Державна лісова охорона (далі – держлісоохорона) діє у складі Держлісагентства, Республіканського комітету Автономної Республіки Крим з питань лісового і мисливського господарства, обласних управлінь лісового та мисливського господарства і підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держлісагентства. 
Метою діяльності держлісоохорони, лісової охорони інших постійних лісокористувачів та власників лісів є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення, невиснажливе використання лісових ресурсів та об`єктів тваринного світу. 
Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.
У той же час статтею 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. 
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатись згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. 
Основним елементом правового статусу земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. "б" ч.1 ст.164 ЗК України). 
З огляду на це однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням (правова позиція ВСУ з постанови від 27.01.2015, справа №21-570а14).
Враховуючи норми вищевказаного законодавства та положення ст.ст. 105, 107 ЛК України, ст.ст. 68, 69 Закону, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев породи сосна (усього 7 шт), а відтак, відповідач на виконання вимог чинного законодавства повинен бути притягнутий до відповідальності за правопорушення, тобто має відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок допущення ним незаконної вирубки дерев у сумі 90 599,50 грн (правові позиції, висловлені КГС/ВС у постановах від 20.12.2018 справа №924/12/18, від 24.04.2018 справа №910/6277/16, від 15.02.2018 справа №927/1096/16, від 20.08.2018 справа №920/1293/16, від 20.02.2020 справа №920/1106/17 та у постанові ОП КГС/ВС від 09.08.2018 у справі № 909/976/17). 
Отже, з огляду на вищенаведені вимоги законодавства, судову практику, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а також постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їх працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень (пошкодженню дерев) внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов`язків. 
Тобто, проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) третіми (невстановленими) особами. 
Аналогічні висновки КГС/ВС при розгляді цієї категорії справ містяться й у постановах від 23.08.2018 справа №917/1261/17, від 20.09.2018 справа №909/495/17, від 07.06.2019 справа №914/1960/17 та у постанові ОП КГС/ВС від 09.08.2018 у справі № 909/976/17). 
Крім того, забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, зокрема, ст. ст. 19, 63, 64, 105, 107 ЛК України, ст. 1166 Цивільного кодексу України, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постановах від 15.02.2018 (справа №927/1096/16), від 20.02.2020 (справа № 920/1106/17) та інших вказав, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. 
Крім цього, як зазначив Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі №973/32/23 "…Статутом ДП "Борзнарайагролісгосп" визначено цілі та обов`язки підприємства з охорони лісу, а відсутність визначеного чіткого переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обов`язків. Суд вказує, що законодавством про охорону навколишнього природного середовища передбачено дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність за порушення лісового законодавства, які мають різні підстави застосування до особи правопорушника. У цій справі підставою позову є наявність складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території та допустив самовільну вирубку лісу. Така правова позиція узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 18.02.2019 у справі № 926/869/18, від 30.11.2021 у справі № 926/2174/20. Отже, наявність вироку у кримінальному провадженні щодо притягнення осіб за незаконну порубку лісу не є визначальним для покладення на лісокористувача цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 1166 ЦК України." 
У постанові від 19.02.2026 у справі №918/612/25 за позовом заступника керівника Рівненської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Зарічненської селищної ради Вараського району до державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки дерев у розмірі прийшов до наступних висновків: 
«55. Верховний Суд враховує, що охорона і захист лісів є складовою частиною діяльності відповідача, проте факт незаконної рубки дерев свідчить про неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок. 
Таким чином, відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавши вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень допустив самовільну порубку, на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. 
56. З наведеного вище вбачається, що господарськими судами була надана оцінка наявним у справі доказам у їх сукупності та встановлено наявність складу правопорушення: незаконної порубки дерев на відомчій відповідачу території, що свідчить про протиправність поведінки постійного лісокористувача; шкоди, розмір якої доказово підтверджено; причинно-наслідкового зв`язку шкоди з протиправною поведінкою відповідача, адже заподіяння збитків зумовлено невиконання ним обов`язку щодо здійснення заходів з охорони лісів від незаконних рубок. 
57. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про доведеність належними та допустимими доказами наявності складу цивільного правопорушення у діях лісокористувача щодо незабезпечення ним охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допущення самовільної вирубки лісу та наявності підстав для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності».
Отже, системний аналіз змісту положень п.1 ч. 2 ст. 19, п. 5 ст. 64 , ч.ч.1, 5 ст. 86 , п. 5 ч. 2 ст. 105 та ст. 107 ЛК України , а також актуальної судової практики з приводу відшкодування шкоди за незаконну вирубку лісу свідчить про те, що відповідач, як постійний лісокористувач, має нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території. 
Таким чином, на підставі наведених вище норм лісового, земельного, цивільного законодавства відповідач зобов`язаний відшкодувати державі заподіяні внаслідок допущеної ним бездіяльності щодо незабезпечення заходів з охорони лісу збитки в сумі 90 599,50 грн.
Відповідно до приписів пункту 7 частини 3 статті 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу ), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності. 
Згідно пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків. 
Відповідно до вимог ст. 47 Закону частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди, а відтак - до фондів органів місцевого самоврядування, в адміністративних межах яких розташовані земельні ділянки, де здійснювались незаконні поруби лісових ресурсів.
Також за загальним правилом застосування як договірної, так і деліктної відповідальності, що передбачено нормами ч. 2 ст. 614 , ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція вини правопорушника. Тобто позивач не повинен доводити наявність вини відповідача у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу, а навпаки, відповідач повинен довести, що у діях його працівників відсутня вина у заподіянні шкоди (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого Господарського суду України №907/556/15 від 09.02.2016). 
Враховуючи наведене, встановлено, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу (аналогічної правової позиції дотримано у постановах Верховного Суду у справах №906/366/20 від 24.02.2021, №920/1106/17 від 20.02.2020, №927/1096/16 від 15.02.2018, №906/1338/18 від 09.12.2019, №909/1111/16 від 27.03.2018, №924/12/18 від 20.12.2018, №920/1293/16 від 20.08.2018, №917/1261/17 від 23.08.2018, у справі № 925/382/17 від 19.09.2018).
Відповідно до рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.02.2021 №906/366/20 факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Таким чином, відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. 
У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. 
Згідно вимог ст. 142 Конституції України природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до ст. 1 ЛК України ліси є її національним багатством. Усі ліси на території України, незалежно від форми власності, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. 
Основним завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища згідно ст. ст. 1, 5 Закону є збереження природних ресурсів у тому числі лісів.
Статтею 15 Закону визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів, у відповідності до ст. 47 Закону п. 7. ч. 3 ст. 29 та п. 4 ч. 1 та ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних сільських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів. 
Так, згідно з ч.1 ст. 69-1 Бюджетного Кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування ( крім бюджетів міст Києва та Севастополя) – 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим – 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя – 70 відсотків.
Главою IV "Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.01.2013 №43, передбачено, що платежі, які відповідно до Бюджетного Кодексу України та Закону України "Про державний бюджет України" є джерелами формування спеціального фонду державного бюджету в частині надходжень, крім власних надходжень, бюджетним установам зараховуються на відповідні рахунки, відкриті в Казначействі України та Головних управліннях Казначейства, відповідно до законодавства на ім`я органу Казначейства в розрізі територій та кодів бюджетної класифікації. 
Таким чином, оскільки частина грошових стягнень за порушення норм і правил охорони навколишнього природного середовища та шкода, заподіяна порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, спрямовується до спеціально створених фондів охорони навколишнього природного середовища у відповідних місцевих бюджетах за місцем заподіяння екологічної шкоди і в подальшому спрямовується на фінансування заходів з відтворення та охорони навколишнього природного середовища, то несплата порушниками нарахованих збитків ставить під загрозу можливість проведення заходів з відновлення навколишнього природного середовища у зв`язку із відсутністю джерел для їх фінансування. 
Як зазначалося вище, територія кварталу 44 виділу 16 Стирненського лісництва ДП «СЛАП «Рожищеагроліс» (у межах якого виявлено факт незаконної порубки деревини) знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 площею 68,6242 га. 
Згідно відомостей ДЗК земельна ділянка з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 площею 68,6249 га з цільовим призначенням «Для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг» знаходиться в адміністративних межах Торчинської ОТГ Луцького району Волинської області. Наведене, також підтверджується відомостями порталу «Ліспроект». 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2025 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 0724581400:02:003:0066 перебуває у власності Волинської обласної державної адміністрації та з 15.02.2023 - у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (попередній правокористувач – ДП «Ківерцівське лісове господарство»). 
Таким чином, встановлено, що територія кварталу 44 виділу 16 Стирненського лісництва ДП «СЛАП «Рожищеагроліс» (на даний час ДСГП «Ліси України»), у межах якого виявлено факт незаконної порубки деревини, перебуває в адміністративно-територіальних межах Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області.
Враховуючи викладене, шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Торчинської селищної ради, а факт невідшкодування такої призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом, що порушує інтереси територіальної громади.
Підприємство є юридичною особою публічного права, заснованою на державній власності, функції з управління якою виконує Державне агентство лісових ресурсів. При цьому ДСГП "Ліси України" може виступати позивачем, відповідачем, третьою особою в усіх судах (п.п. 4.1, 4.10 Статуту). 
Отже, всі права ДП «СЛАП «Рожищеагроліс», ДП "Ківерцівське лісове господарство", а в подальшому – філії "Ківерцівське лісове господарство" перейшли до Відповідача - ДП "Ліси України". 
Крім цього, у відповідності до наказу Державного агенства лісових ресурсів України від 26.09.2025 №267 «Про перетворення ДСГП «Ліси України» в акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі, та утворення комісії з перетворення підприємства» ДП «Ліси України» на даний час перебуває у процесу реорганізації. 
Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.03.2024 у справі № 908/65/23 підкреслив важливість відповідального використання та охорони лісових ресурсів, що є критичним для сталого розвитку та екологічної безпеки України. 
У справі про незаконну вирубку лісу суд підтвердив відповідальність постійних лісокористувачів за стан лісових насаджень та визнав правомірним стягнення збитків з ДП "Ліси України", яке виступило правонаступником попереднього лісогосподарського підприємства. 
Враховуючи наведене, саме постійний лісокористувач - ДП "Ліси України" має понести відповідальність у вигляді відшкодування збитків, завданих інтересам держави внаслідок незаконної порубки дерев третіми особами. 
Як слідує з матеріалів справи, проведеним 12.08.2022 оглядом місця події ділянки лісу поблизу с. Романів зафіксовано факт незаконної порубки 7 дерев породи «сосна звичайна».
Процес незаконної рубки 7 дерев мав тривалий характер, потребував значних часових затрат та використання відповідної техніки, а отже - не був миттєвою подією. Проте, попри тривалість вчинення правопорушення, воно не було своєчасно виявлено чи припинено відповідачем, що свідчить про відсутність належного, систематичного та ефективного контролю за станом охорони лісового фонду на спірній ділянці. А тому, саме нездійснення постійним лісокористувачем обов`язків по охороні лісових масивів має наслідком вчинення вказаної незаконної порубки невстановленими особами. 
Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Отже, незважаючи на факт виявлення незаконної порубки лісу працівниками Відповідача, така порубка все ж була ними допущена , що призвело до знищення лісу та, в свою чергу, свідчить про неналежне виконання обов`язків з охорони лісу Відповідачем.
Таким чином, Відповідач, як постійний лісокористувач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев. 
При цьому, ДП "Ліси України" не надано до відзиву доказів, які б підтверджували, що шкода завдана не з вини Відповідача. 
Саме неналежне виконання ДП "Ліси України" встановлених законодавством обов`язків безумовно свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між протиправною бездіяльністю та шкодою, що завдана навколишньому природному середовищу у вигляді порубки дерев. 
Разом із цим, неналежне виконання ДП "Ліси України" своїх обов`язків з охорони лісу свідчить також про вину заподіювача шкоди.
Таким чином, в даному випадку наявні всі елементи складу цивільного правопорушення, вчиненого ДП "Ліси України", передбаченого ст. 1166 Цивільного кодексу України. 
При цьому, наявність вини Відповідача підтверджується долученими до позову доказами.
Щодо належності та допустимості як доказів протоколу огляду місця події, актів огляду місця вчинення порушення лісового законодавства та заміру пнів самовільної порубки, розрахунку збитків Державної екологічної інспекції у Волинській області та висновку інженерно-екологічної експертизи судом враховано наступне.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. 
За позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 27.01.2021 по справі № 461/3675/17, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборони можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування.
Згідно ч. ч. 1, 7 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. 
При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. 
Таким чином, оглядом місця події, проведеним 12.08.2022 слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області за участі представника Відповідача майстра лісу Хорошилова Ю.Г., ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в присутності понятих, зафіксованого сам факт порубки лісу, про яку, як незаконну, у той же день раніше повідомлено Луцькому РУП ГУНП у Волинській області самими працівниками ДП «Ківерцівське ЛГ». 
З доводів прокурора слідує, що під час проведення огляду місця події від представника Відповідача – Хорошилова Ю.Г. не надходили будь-які зауваження, доповнення, не висловлювались заперечення, в тому числі щодо процесуального порядку проведення слідчої дії, належності проведених обмірів зрубаної деревини, використання засобів, приладів, пристроїв чи інших матеріалів, які використовуються для виявлення, фіксації, дослідження, подання та демонстрації доказів під час розслідування злочинів. 
Відповідач зазначає про недотримання при складанні протоколу огляду місця події формальних вимог, зокрема, щодо зазначення технічних засобів фіксації слідчої дії. Разом з тим, у протоколі огляду місця події вказано, що слідча дія проводиться за участю спеціаліста-криміналіста Островської А.С., а також про здійснення технічної фіксації за допомогою фотоапарата «Nicon». Також, як вбачається з фототаблиці, яка є додатком до протоколу, а також тексту самого протоколу, проведено заміри кожного пня в присутності двох понятих та представника Відповідача. Після закінчення слідчої дії будь-які зауваження не надходили та сам протокол підписано усіма його учасниками, у тому числі і представником ДП «Ківерцівське ЛГ», що свідчить про відсутність порушень при проведенні слідчої дії. 
Також, як вбачається з протоколу огляду місця події від 12.08.2022, слідча дія проведена за участю спеціаліста-криміналіста СКЗ Островської А.С. 
При цьому, як вбачається з листа Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 10.04.2026 №4347-26 спеціаліст-криміналіст при виїзді на місце події забезпечений вимірювальними приладами (рулетками та криміналістичними лінійками), які проходять обов`язкову повірку та сертифікацію (копія запиту Луцької окружної прокуратури від 10.04.2026 №53-969 вих-26 та копія відповіді Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 10.04.2026 №47846-2026 додаються). 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 104 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. 
Частиною 3 ст. 104 КПК України встановлено, що протокол складається з: 
1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце, час проведення та назву процесуальної дії; особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 
2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 
3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; виготовлені дублікати документів, а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, та спосіб їх ідентифікації; спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії.
Таким чином, КПК України не вимагає зазначення у протоколі слідчої дії посилання на нормативно-правові акти, якими керувались спеціалісти при здійсненні замірів, хто саме із уповноважених осіб здійснював заміри, як давно здійснена порубка, а також інформації про винних осіб, дій чи бездіяльності постійного лісокористувача, які виражаються у неналежному здійсненні заходів з охорони та збереження лісу та призвели до заподіяння шкоди.
Щодо доводів Відповідача, що не є належними доказами локальні акти, складені ДП «Ківерцівське ЛГ», оскільки у них не зазначено відомості про освіту, сертифікат та застосовані вимірювальні прилади, судом враховано наступне. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ДП «Ківерцівське ЛГ» надано акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, акт заміру пнів самовільної порубки від 12.08.2022, складені та підписані лісничим Рожищенського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» Салівончиком М.О. та майстром лісу Рожищенського лісництва Хорошилолвим Ю.Г. 
Відповідно до Додатку до Положення про державну лісову охорону, лісову охорону інших постійних лісокористувачів та власників лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2009 № 976, лісничий та майстер лісу належать до посадових осіб лісової охорони постійного лісокористувача. При цьому, нормами вищевказаного Положення (п.7) вони уповноважені, зокрема, безперешкодно обстежувати в установленому законодавством порядку ліси, що перебувають у власності чи користуванні громадян і юридичних осіб;надсилати у відповідні державні органи матеріали про притягнення осіб, які порушили лісове законодавство або законодавство у галузі мисливського господарства та полювання, до дисциплінарної, адміністративної і кримінальної відповідальності; визначати за затвердженими таксами і методиками розмір збитків, завданих лісовому або мисливському господарству, та шкоди, заподіяної лісу внаслідок порушення законодавства у галузі мисливського господарства та полювання. 
Отже, посилання Відповідача на те, що акти, складені посадовими особами ДП «Ківерцівське ЛГ», у яких зафіксовано факт порушення лісового законодавства та діаметри незаконно зрізаних пнів, є недопустимими доказами, є безпідставним та спрямовані на уникнення цивільно-правової відповідальності у виді сплати збитків, завданих незаконною порубкою. 
Так, вказуючи на недопустимість документів, у яких зафіксовані заміри пнів, складених представниками самого ж Відповідача, він веде себе недобросовісно та діє всупереч своїй попередній поведінці. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, а дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. 
Зокрема доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 43 ГПК України, аналогічно частина перша статті 44 ЦПК України). 
Наведені висновки сформульовані зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 925/457/23 (провадження № 12-33гс24). 
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Ставлячи під сумнів подані Луцькою окружною прокуратурою докази (протокол огляду місця події від 12.08.2022 та «локальні акти, складені ДП «Ківерцівське ЛГ») Відповідач не заперечує факту наявності незаконної порубки дерев на лісовій ділянці, яка перебуває у його постійному користуванні, а має на меті ухилитися від цивільно-правової відповідальності у виді сплати збитків, завданих незаконною порубкою дерев. 
Між діаметрами пнів, зафіксованими у протоколі огляду місця події від 12.08.2022 та в акті заміру пнів самовільної порубки від 12.08.2022 розбіжність у діаметрах несуттєва та не впливає на розмір заподіяної шкоди на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу».
За висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 12.09.2024 у справі №907/181/22, господарський суд, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, виходить з презумпції вини правопорушника. 
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. 
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. При цьому, Відповідач не надав свого контрозрахунку розміру заподіяної шкоди. 
Відповідно до позиції касаційного суду, викладеної у постанові від 12.03.2025 у справі № 909/131/24, законом не передбачено, що виявлення зрубаних дерев може підтверджуватись тільки певними засобами доказування.
Факт зазначеної порубки лісу як незаконної, а також розмір завданої шкоди підтверджується, окрім протоколу огляду місця події, іншими доказами в сукупності, долученими до позовної заяви, зокрема, рапортом від 12.08.2022 та заявою про злочин, листом ДП «Ківерцівське ЛГ» від 22.11.2022 №1454/-1-10/2-22, актом огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 12.08.2022, актом заміру пнів самовільної порубки від 12.08.2022, відомостей обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту та відомості переведення діаметра пня в корі на метри кубічні в корі, розрахунком завданої шкоди, проведеним Державною екологічною інспекцією у Волинській області, висновком експерта № 4536-Е від 22.08.2024 за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи.
Отже, завдану шкоду від незаконної порубки підтверджено наявними у справі належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, розрахунком завданої шкоди, проведеним Державною екологічною інспекцією у Волинській області. 
Розрахунок розміру шкоди проведено відповідно до додатку № 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 «Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» з врахуванням примітки (розрахунок проведений для сироростучих дерев з обмірами діаметрів пнів в корі біля шийки кореня за межами населених пунктів). 
Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу", починаючи з 1 січня 2009 року проводиться індексація затверджених цією постановою такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами.
Зазначений розрахунок проведено Державною екологічною інспекцією у Волинської області, як контролюючим органом, у відповідності до приписів ст.20-2 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» на підставі Такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, акту заміру пнів самовільної порубки у кварталі 44 виділі 16 від 12.08.2022, протоколу огляду місця події від 12.08.2022 (з урахуванням діаметрів пнів незаконно зрубаних дерев, породи «сосна» та коефіцієнтів індексації такс).
Згідно ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. 
Отже, для оцінки як допустимого доказу розрахунку розміру шкоди, проведеного Державною екологічною інспекцією у Волинській області, не є необхідним проведення нею перевірки як органом контролю та складання акту за її результатами. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №925/382/17 від 19.09.2018 розрахунок збитків, проведений Державною екологічною інспекцією, визнано належним та достатнім доказом розміру заподіяних збитків.
Окрім цього, розмір шкоди підтверджено додатково й висновком експерта № 4536-Е від 22.08.2024 за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи у межах кримінального провадження №12022030580001384 від 12.08.2022.
Суд касаційної інстанції у постанові від 10.01.2024 у справі №11/2653/17 наголосив, що висновок експерта у кримінальному провадженні, у якому не зазначено, що він підготовлений для подання до суду, можливо взяти до уваги якщо він стосується предмета доказування та відповідає вимогам ст. 98 ГПК України і підготовлений у рамках кримінального провадження судовим експертом.
За позицією Верховного Суду, яка міститься у постанові від 27.01.2021 по справі № 461/3675/17, чинне процесуальне законодавство не встановлює заборони можливості використання під час розгляду справи доказів, отриманих в межах інших проваджень. Докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. 
Так, розмір пред`явленої до стягнення шкоди за незаконну порубку дерев в сумі 90 599,50 грн розраховано судовим експертом відділу інженерно-технічних досліджень Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. 
Так, судова інженерно-екологічна експертиза проведена за матеріалами вищевказаного кримінального провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про судову експертизу" незалежно від виду судочинства судовий експерт має право заявляти клопотання, що стосуються предмета судової експертизи. 
Аналогічні права судового експерта передбачені в п. 2.1 розділу ІІ Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, згідно з яким експерт має право, зокрема, відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи; у разі виникнення сумніву щодо змісту та обсягу доручення невідкладно заявляти клопотання органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), щодо уточнення поставлених експертові питань. 
Поряд з цим варто звернути увагу, що експерт відділу інженерно-технічних досліджень Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз під час проведення дослідження не звертався з клопотаннями до слідчого про проведення ним особисто огляду та обміру пнів зрубаних дерев відтак, експерту було надано достатньо документів та інформації для надання висновку. 
Таким чином, висновок експерта № 4536-Е від 22.08.2024 відповідає положенням ст. 98 ГПК України та є належним та достовірним доказом. 
Також, повідомляю, що при подачі позовної заяви з додатками допущено технічну помилку, а саме: не відскановано та не долучено до додатків другу сторінку заяви про злочин (письмовий доказ, копія якого міститься у додатках до позову під номером №4), у зв`язку з чим прошу суд прийняти та долучити до матеріалів справи зазначений документ в повному обсязі (заява про злочин). 
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені прокурором вимоги підлягають задоволенню в сумі 90 599,50 грн.
У зв`язку із задоволенням позову на підставі ст. 129 ГПК України витрати, пов`язані з оплатою судового збору, слід покласти на відповідача.
Обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. 
Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. 
Верховний суд України у своїй ухвалі від 19.07.2018 (справа №822/1169/17), застосовуючи ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», визначив два виключних випадки, коли прокурор може представляти інтереси держави, а саме:
- якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу. 
При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів (правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18). 
Відповідно до позиції Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту державних інтересів, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. 
Таким чином, невжиття органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, заходів щодо звернення до суду з належним способом захисту є обставиною, що виправдовує звернення прокурора з позовом до суду та дозволяє виконати субсидіарну роль, з метою поновлення інтересів держави. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зазначає, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. 
Враховуючи зазначені положення законодавства, з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Торчинської селищної ради окружною прокуратурою листами від 27.05.2025 №53-3950 вих-25, від 14.10.2025 №53/1-653 вих-25, від 27.02.2026 №53/1-216 вих-26, від 18.03.2026 №53/1 262 вих-26 повідомлено орган місцевого самоврядування про встановлення факту незаконної рубки деревини на території ради із зазначенням розміру завданої шкоди та необхідністю вжиття відповідних заходів реагування.
Однак, у відповідь на вказані листи Торчинська селищна рада листами від 04.06.2025 №699/03-06-02/2-25, від 05.11.2025 №1519/03-06-02/2-25, від 04.03.2026 №385/03-06-02/2-26, від 18.03.2026 №547/03-06-02/2-26 повідомила окружну прокуратуру, що збитки, завдані порушенням законодавства про охорону навколишнього середовища, не відшкодовані. 
Також, селищною радою надано копію листа, скерованого органом місцевого самоврядування на адресу ДП «Ліси України», щодо необхідності сплати коштів в добровільному порядку та копію листа підприємства, за змістом якого останнє не вбачає підстав для її сплати. 
При цьому, заходи щодо стягнення шкоди у судовому порядку селищною радою не вживалися, що свідчить про неналежне здійснення органом місцевого самоврядування своїх повноважень щодо захисту інтересів територіальної громади.
Так, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор в даних правовідносинах із дотриманням належної процедури, реалізуючи представницькі повноваження, виконує субсидіарну роль та замінює в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (код ЄДРПОУ 44768034, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) на користь Торчинської селищної ради (код ЄДРПОУ 04333158, Волинська обл., Луцький р-н, селище Торчин, вул. Незалежності, будинок 82, 45612) шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в сумі 90599,50 грн (дев`яносто тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень п`ятдесят копійок), перерахувавши її на рахунок UA678999980333199331000003530 код класифікації доходів бюджету – 24062100, одержувач платежу: ГУК у Волинській обл/смт. Торчин, код одержувача 38009371, код платежу 24062100 (грошові стягнення за шкоду, заподіяну навколишньому природному середовищу).
3. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (код ЄДРПОУ 44768034, Київська область, місто Київ, вул. Руставелі Шота, 9А, 01601) користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 2662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесмят дві гривні 40 коп.) витрат по сплаті судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення складено 08.05.2026.
Суддя  І. О. Гарбар