ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 701/1445/25		
Провадження № 22-ц/821/998/26		
категорія: 310000000  	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І., 
суддів: Новікова О. М., Фетісової Т. Л.,
секретаря – Кукушкіної А. О.,

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, у складі: головуючого судді Калієвського І. Д., 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом. 
Позовні вимоги мотивував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою по даній справі. Їх шлюб розірвано. 
У період шлюбу з відповідачкою у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 07.02.2017 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дочкою повноліття. 
Крім того, рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.11.2021 з нього на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення сином повноліття. 
Таким чином, по двох судових рішеннях на утримання двох дітей з нього стягуються аліменти в розмірі (1/4 + 1/4) = 1/2 частина заробітку позивача. 
Вважає, що його сімейний та матеріальний стан змінився після стягнення з позивача аліментів також на підставі рішення Канівського міськрайонного суду. Тому він звертається до суду з даним позовом про зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів. 
Просить зменшити розмір стягуваних з нього аліментів на користь відповідачки на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 до 1/6 частини його доходу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач належним чином не довів факт того, що рівень його доходів змінився в сторону погіршення.
Суд також зазначив, що доказів щодо зміни (погіршення) стану здоров`я позивачем не надано, а небажання позивача сплачувати аліменти в розмірі визначеному рішенням суду від 07.02.2017 у зв`язку з його покращенням матеріального стану, порівняно з матеріальним станом позивача на час ухвалення рішення, не є фактичною підставою до зменшення розміру аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

У березні 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційний суд скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення та задовольнити позовні вимоги.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що на час прийняття рішення Маньківським районним судом Черкаської області у 2017 році він не був платником інших аліментів і тому не заперечував проти стягнення із нього аліментів у розмірі 1/4 частини його заробітку.
Суд при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував, що в подальшому з 2021 року з нього стягуються також аліменти в розмірі 1/2 частини його заробітку за рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області. 
Звертає увагу, що в даний час він є діючим військовослужбовцем і отримує офіційний дохід з якого щомісячно утримуються аліменти по двох судових рішеннях. Це і дає йому право просити про зменшення розміру стягуваних аліментів. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 – адвокат Цалованська-Луференко Я. Л. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24.02.2026 у справі №701/1445/25, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що доводами апеляційної скарги не спростовується: факт відсутності погіршення матеріального стану позивача, факт відсутності погіршення стану здоров`я позивача, факт відсутності доказів стягнення аліментів з позивача на утримання сина (виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження, тощо), факт значного покращення матеріального стану відповідачки у порівнянні з 2017 роком та факт відсутності доказів перебування на утриманні позивача інших осіб.
Вважає незаконним компенсування зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, що фактично відбудеться у разі задоволення позову про зменшення розміру аліментів на доньку.
Твердження скаржника щодо витрат аліментів не лише на дитину, а й на відповідачку є голослівними, жодним чином не підтверджуються належними та допустимими доказами, відтак не заслуговують на увагу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 07.02.2017 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь відповідачки ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дочкою повноліття (а.с. 5).
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.11.2021 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення сином повноліття (а.с. 3-4).
Згідно з довідкою Пенсійного Фонду України форми ОК-7 щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, що відображає дохід позивача за період з 2011 по 2025 роки включно, дохід ОСОБА_1 за звітний 2017 рік становив 38400 грн, за 2018 – 41247 грн, за 2019 – 29562,59 грн, за 2020 рік – 56615,84 грн, за 2021 рік – 71941,23 грн, за 2022 рік – 68124,35 грн, за 2023 рік – 533816,66 грн, за 2024 рік – 713157,81 грн, за 2025 рік – 524863,71 грн (а.с. 9-11).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року розгляд справи призначено з повідомленням учасників справи про дату, час та місце розгляду справи.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Хоміка С. Г., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з ч. 2, ч. 8, ч. 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства»).
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається певною мірою доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
У ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. До цього відноситься належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Ураховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що з нього на підставі рішення стягуються аліменти на двох дітей у розмірі 1/2 частини його доходів, проте з часу прийняття рішення про стягнення аліментів на дочку у нього змінився матеріальний та сімейний стан.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23), від 27 листопада 2024 у справі №613/1404/23.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей не надав, а також прийнявши до уваги, що обставини, які наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, при тому, що визначений судовим рішенням розмір стягуваних аліментів не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого СК України, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Судом встановлено, що позивач у позовній заяві посилався на те, що його матеріальний стан змінився, в підтвердження чого надав довідку Пенсійного Фонду України форми ОК-7 щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, що відображає дохід позивача за період з 2011 по 2025 роки, з якої вбачається, що ОСОБА_1 проходить військову службу та отримує грошове забезпечення однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано будь-яких відомостей про відрахування аліментів на сина за рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 18.11.2021.
Також суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що позивач не надав доказів погіршення свого матеріального стану порівняно з тим, що був у нього на момент винесення судового рішення, як про стягнення аліментів на дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так і сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надано довідок про суми сплачених позивачем аліментів та розмір їх відрахувань із заробітної плати та грошового забезпечення. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що зменшення в даному випадку розміру аліментів у зв`язку з тим, що на утриманні позивача є інша дитина, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від попереднього шлюбу та суперечитиме її інтересам.
Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. 
Слід зазначити, що при винесенні рішення суду у 2021 року, будучи вже платником аліментів на доньку (1/4 частина), позивач погодився на даний розмір аліментів та не оскаржував його розмір, при цьому маючи менший дохід, порівняно з доходом позивача на даний час.
Колегія суддів зауважує, що саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, зміну (погіршення) матеріального стану, а також інші обставини, які мають істотне значення, та є для нього перешкодою для сплати аліментів у встановленому раніше розмірі.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 13 травня 2026 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

Т. Л. Фетісова