ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026  м.Дніпро Справа № 904/4311/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Дарміна М.О.(доповідач),
суддів: Чус О.В., Кощеєв І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 (суддя Васильєв О.Ю.) у справі № 904/4311/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Україна» (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 22; ідентифікаційний код юридичної особи 30696054)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (49000, м. Дніпро, вул. Поля, буд. 2, літ. А-2; ідентифікаційний код юридичної особи 39572642)
про стягнення 229 089,86 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Україна» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про стягнення 229 089,86 грн, у тому числі: 181 762,53 грн - попередньої оплати за договором на постачання природного газу від 01.01.2016 №11410UJC1ISP016, 7 542,03 грн - інфляційних втрат та 9 785,30 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем (споживач) та відповідачем (постачальник) було укладено договір на постачання природного газу від 01.01.2016 № 11410UJC1ISP016, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу природний газ, а споживач - прийняти та оплатити його вартість. 01.11.2022 договір було припинено за взаємною згодою сторін. Внаслідок здійснення попередньої оплати у позивача утворилась переплата на загальну суму 181 762,53 грн, що підтверджується підписаним сторонами актом звіряння розрахунків за період з 01.01.2022 по 09.11.2022. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення суми переплати, проте відповідач кошти не повернув. У відповіді на претензію від 04.10.2023 відповідач визнав заборгованість, посилаючись на скрутне фінансове становище, та пропонував здійснювати оплату частинами.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Україна»: 181 762,53 грн - попередньої оплати, 7 542,03 грн - інфляційних витрат, 9 785,30 грн - 3% річних та 2 749,08 грн - витрат на сплату судового збору.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено договір на постачання природного газу від 01.01.2016 № 11410UJC1ISP016, за умовами якого споживач зобов`язаний вносити передплату за обсяг газу на наступний розрахунковий період, а у випадку переплати - така переплата зараховується на наступний період або повертається споживачу на його письмову вимогу. Суд встановив, що 01.11.2022 договір було припинено за взаємною згодою сторін, а переплата вартості газу у розмірі 181 762,53 грн підтверджується підписаним сторонами актом звіряння розрахунків за період з 01.01.2022 по 09.11.2022. Суд зазначив, що позивач звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення переплати, а відповідач у відповіді на претензію від 04.10.2023 визнав заборгованість, посилаючись на скрутне фінансове становище, та пропонував здійснювати оплату частинами. Суд кваліфікував спірні правовідносини як такі, що регулюються нормами статей 526, 530, 625, 655, 693, 712 Цивільного кодексу України, та дійшов висновку, що оскільки відповідач товар у повному обсязі не поставив, а строк повернення попередньої оплати настав, позовні вимоги про стягнення попередньої оплати підлягають задоволенню. Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд не знайшов у ньому помилок, при цьому врахував, що позивач у прохальній частині позову просив стягнути 7 542,03 грн інфляційних втрат, а не 37 542,03 грн, зазначених у розрахунку, тому задовольнив вимоги саме в заявленому розмірі.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (відповідач) подало апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі № 904/4311/25, в якій просить суд: скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі № 904/4311/25 та прийняти нове рішення по даній справі, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» відмовити.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обґрунтована наступним:

Відповідач не погоджується із оскаржуваним судовим рішенням, вважає його необґрунтованим та таким, що прийняте при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та з порушенням норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що відповідно до розділу 4 договору №11410UJC1ISP016 від 01.01.2016 розрахунковий період становить один календарний місяць, оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування 100% вартості запланованого обсягу до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Згідно з п. 2.3 договору обсяг переданого (спожитого) газу визначається на підставі даних комерційних вузлів обліку, а відповідно до п. 3.5 договору місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу та загального обсягу фактично поставленого газу. Пунктом 2.9 договору передбачено порядок визначення (звіряння) фактичного обсягу поставленого природного газу шляхом складення актів приймання-передачі. Таким чином, для визначення наявності переплати необхідно встановити добуток всього обсягу поставленого газу та його вартість, а також суму сплачених коштів за договором, для чого необхідні акти про фактичний обсяг розподіленого природного газу, складені оператором ГРМ, та акти приймання-передачі природного газу, підписані між споживачем та постачальником. Проте позивачем до матеріалів справи надано лише копії актів приймання-передачі природного газу за період січень–жовтень 2022 року, тоді як договір було укладено ще у 2016 році, а актів приймання-передачі починаючи з 2016 року позивачем надано не було.
Щодо акту звіряння взаємних розрахунків, наявного в матеріалах справи, апелянт стверджує, що вказаний акт не є зведеним бухгалтерським регістром і первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не може використовуватись як письмова форма визнання боргу та не є належним і допустимим доказом, що підтверджує заборгованість, у розумінні ст. ст. 76, 77 ГПК України. Скаржник посилається на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 10.07.2019 у справі № 912/2391/16, та зазначає, що дані, відображені в акті звіряння, повинні бути підтверджені первинними документами згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, на підставі яких можуть складатись зведені облікові документи, а акт звіряння взаємних розрахунків не є первинним документом, а тому не може бути обґрунтованою підставою для здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій, оскільки є його наслідком. Відтак, акт звіряння не може бути належним та допустимим доказом, на підставі якого можна встановити обставини, які входять у предмет доказування у справі.
Відповідач також посилається на постанову Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 916/499/20, в якій зазначено, що акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. «Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.» Водночас акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження наявності заборгованості, її розміру, визнання боржником такої заборгованості, однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Апелянт також наводить аналогічні правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.
Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат апелянт зазначає, що позивач для визначення початку перебігу семиденного строку для повернення грошових коштів бере відлік від дати направлення претензії - 15.09.2023, а не від дати її отримання відповідачем, визначаючи кінцеву дату для перерахування коштів - 22.09.2023. При цьому жодних доказів отримання вимоги відповідачем за 7 днів до 22.09.2023 до матеріалів справи не додано. Апелянт посилається на ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до якої боржник повинен виконати обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, а днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу. Суд першої інстанції зазначив, що не знайшов помилок у розрахунку позивача, залишивши поза увагою вказані відповідачем обставини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» також вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. ст. 236, 73, 74, 76, 77 ГПК України, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції мав всі правові підстави для відмови у задоволенні позову, але всупереч цього не здійснив, послався на обставини, які не відповідають дійсним обставинам справи, посилаючись на доводи, що фактично нічим не обґрунтовані та не підтверджені, чим порушив норми процесуального права.
Враховуючи допущені порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, апелянт вважає наявними достатні підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для скасування оскаржуваного рішення в повному обсязі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Україна» не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи від 31.10.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Дармін М.О., судді: Чус О.В., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.11.2025 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/4311/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.11.2025 по справі №904/3626/25 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та надано строк на усунення недоліків визначених ухвалою суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі №904/4311/25 для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що: між ТОВ «Автоцентр-Україна» (споживач) та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» (постачальник) було укладено договір на постачання природного газу від 01.01.2016 № 11410UJC1ISP016, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність споживачу природний газ, а споживач - прийняти та оплатити його вартість у розмірах, строки та порядку, визначених договором; відповідно до п. 4.1 договору розрахунковий період становить один календарний місяць; згідно з п. 4.2.1 оплата здійснюється у розмірі 100% місячної вартості запланованого обсягу газу до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання; згідно з п. 3.5 місячна вартість газу визначається як добуток ціни газу та загального обсягу фактично поставленого газу; згідно з п. 2.9 сторони визначають фактичний обсяг поставленого газу шляхом складення акта приймання-передачі; відповідно до п. 4.6 договору у разі переплати вартості газу сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати газу на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу; 01.11.2022 договір № 11410UJC1ISP016 було припинено за взаємною згодою сторін; 11.11.2022 ТОВ «Автоцентр-Україна» на підставі п. 4.6 договору звернулось до ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» із письмовою вимогою про повернення суми переплати вартості газу; 15.09.2023 позивачем поштовим відправленням № 4909401811640 було направлено відповідачу претензію (вимогу) від 14.09.2023 № 67 про повернення попередньої оплати на суму 181 762,53 грн; 04.10.2023 відповідачем було надано відповідь на претензію позивача (лист № 497-Сл-5673-1023), в якій відповідач, посилаючись на скрутне фінансове становище з урахуванням дії воєнного стану, пропонував здійснювати оплату заборгованості частинами; станом на час розгляду справи відповідач попередню оплату у сумі 181 762,53 грн позивачу не повернув.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18). 
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки природного газу. Внесення споживачем коштів наперед за заплановані обсяги газу є саме попередньою оплатою за товар, яка підлягає зарахуванню в оплату фактично поставленого природного газу або поверненню споживачу у разі припинення договірних правовідносин та відсутності поставки товару на відповідну суму.
Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Виходячи із змісту правовідносин між позивачем та відповідачем по договору, останні є відносинами з поставки товару, відтак, права і обов`язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.
Приписом ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст.530 Цивільного кодексу України).
Аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20).
Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов укладеного між сторонами договору, позивачем сплачено на користь відповідача сто відсотків передоплати за товар. Після припинення дії договору №11410UJC1ISP016 від 01.01.2016 між сторонами залишилися неврегульованими питання щодо повернення залишку попередньої оплати у сумі 181 762,53 грн. Факт наявності зазначеної суми переплати був відображений сторонами в акті звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2022 по 09.11.2022, який містить підписи представників обох сторін.
Доводи апелянта про те, що акт звіряння розрахунків не є первинним бухгалтерським документом та сам по собі не може підтверджувати здійснення господарських операцій, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке:
Дійсно, акт звіряння взаємних розрахунків не є первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не замінює собою документи, які підтверджують факт поставки товару або здійснення оплати.
Разом із тим, у даній справі акт звіряння не використовується як єдиний доказ здійснення господарських операцій, а оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, зокрема умовами договору, актами приймання-передачі природного газу за відповідний період, платіжними документами та листуванням сторін.
Відповідач у листі №497-Сл-5673-1023 від 04.10.2023, надаючи відповідь на претензію позивача, не заперечував факт існування заборгованості перед позивачем, а лише послався на складне фінансове становище та запропонував здійснювати погашення заборгованості частинами.
Вищенаведені дії відповідача свідчать про визнання ним факту наявності невиконаного грошового зобов`язання, що у сукупності з іншими доказами підтверджує обґрунтованість заявлених позовних вимог.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - “non concedit venire contra faktum proprium” (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Посилання апелянта на необхідність дослідження усіх актів приймання-передачі природного газу починаючи з 2016 року колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору у даній справі є не встановлення загального обсягу поставки природного газу за весь період дії договору, а повернення залишку попередньої оплати після припинення договору.
Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №910/4994/18).
Система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (статті 13, 74 ГПК).
При цьому відповідачем, який відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України зобов`язаний довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, не надано доказів того, що сума попередньої оплати у розмірі 181762,53 грн була використана на оплату фактично поставленого природного газу після проведення остаточних розрахунків між сторонами.
Відтак, наведені апелянтом доводи фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції наявних у справі доказів, однак не спростовують встановлених судом обставин щодо припинення договірних відносин, наявності переплати та обов`язку відповідача повернути її споживачу.
Щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
За змістом частини другої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що після отримання відповідачем вимоги позивача про повернення переплати та невиконання її у встановлений законом строк у відповідача виникло прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому доводи апелянта про неправильне визначення початку перебігу семиденного строку є необґрунтованими, оскільки відповідач не заперечує факт отримання претензії та не надає доказів її отримання в іншу дату, яка б впливала на правильність здійсненого розрахунку.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції задовольнив вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних саме у розмірі, заявленому у прохальній частині позовної заяви, а не у повному розмірі, зазначеному позивачем у відповідному розрахунку.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів виходить із того, що правильність визначення періоду прострочення виконання грошового зобов`язання безпосередньо залежить від встановлення моменту виникнення у відповідача обов`язку повернути суму попередньої оплати.
Встановивши, що позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення переплати, а відповідач, отримавши таку вимогу, її не виконав, суд першої інстанції правомірно застосував положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.
Доводи апелянта про те, що перебіг строку для виконання вимоги має обчислюватися з іншої дати, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановленого судом факту отримання відповідачем претензії та виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку доказам у їх сукупності та правильно застосував норми матеріального права.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та не є підставами для скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі №904/4311/25.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
В даній справі колегія суддів дійшла висновку, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі № 904/4311/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 4 123,62 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі № 904/4311/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 у справі № 904/4311/25 – залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 123,62 грн. покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус