Справа № 490/6312/19
н\п 2/490/2280/2021

Центральний районний суд м. Миколаєва

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 квітня 2026 року             м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: 
головуючого судді Шолох Л.М., 
за участі секретаря Шведюк Д.О., 
представника позивача Боровик Д.І.,
представника відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду, -
В С Т А Н О В И В :
До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому позивач просить, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.07.2025 року, ухвалити рішення, яким: усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати житловий будинок під літ. А-1 загальною площею 54,4 кв.м., ворота - №1, горожу - №2 по АДРЕСА_1 ;  витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573).
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.07.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
У період з липня 2019 року по 16.08.2022 року справа перебувала в провадженні іншого складу суду.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.08.2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М.
Від відповідача ОСОБА_3 02.12.2019 року надійшов відзив на позовну заяву, у якій відповідач просить відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідач зазначає, що позивачем не доведено факт перебування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги. Право власності на нерухоме майно, житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстровано правомірно. Земельна ділянка отримана у власність на підставі рішення Миколаївської міської ради, а тому не може вважатися самовільно зайнятою.
Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначено, що вимоги позову обґрунтовані та доводяться наявними в матеріалах справи доказами, у зв`язку з цим підлягають задоволенню в повному обсязі.
ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , подав до суду заяву, у якій просить застосувати строк позовної давності.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі.
У судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_4 , яка позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі з урахуванням позовних вимог, викладених у заяві про зміну предмета позову. ОСОБА_1 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_3 , просив відмовити у задоволенні позову з огляду на його безпідставність.
Від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без його участі. Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, правом подати відзив на позов не скористався, будь-яких заяв до суду не надав.
Під час розгляду справи поштова кореспонденція судом направлялася на наявну адресу відповідача ОСОБА_2 , однак була повернута з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка є врученою адресату.
Заслухавши думку сторін, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідачів Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , які не з`явилися, суд дійшов висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності відповідачів. 
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. 
Згідно ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З матеріалів справи слідує, що пунктами 7 та 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №42/44 від 24.07.2014 року затверджено проект землеустрою щодо надання ОСОБА_2 у власність та оренду земельних ділянок, а саме: у власність 1000 кв.м., а в оренду -217 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .
На підставі цього рішення Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 06.10.2014 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , на земельну ділянку з кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 0,1 га, по АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.2016 року скасовано рішення Центрального районного суду м. Миколаєва №490/14060/14-ц від 05.05.2016 року і ухвалено нове рішення, яким: визнано незаконним та скасовано пункти 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/25 від 12.12.2013 року про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано пункти 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24.07.2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;  визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2 , індексний номер 27715742), видане ОСОБА_2 06.10.2014року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
Під час розгляду справи № №490/14060/14-ц суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначена земельна ділянки (з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 ) не могла бути виділена ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки така земельна ділянка входить в межі прибережної захисної смуги річки Інгул.
Тож рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.2016 року позов заступника прокурора Миколаївської області задоволено та крім іншого - визнано незаконним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2 , індексний номер 27715742, площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), видане ОСОБА_2 06.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
Також, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.2016 у справі № 490/14060/14-ц встановлено приналежність ділянки з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 /и до земель водного фонду та незаконність її відведення для індивідуального житлового будівництва та рішенням дану земельну ділянку повернуто Миколаївській міській раді.
ОСОБА_2 01.04.2015 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_3 - продав вищевказану земельну ділянку (за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1 га, свідоцтво право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , кадастровий номер №4810137200:15:005:0006) ОСОБА_3 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №174102405 від 17.07.2019 року за ОСОБА_3 16.12.2015 року зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 (запис від 01.04.2015 року № 9256958) та житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 54,4 кв.м., опис: житловий будинок – літ.А-1, ворота - №1, огорожа - №2 (запис 12671594 від 16.12.2015 року), а 22.12.2015 року видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_4 на вказаний будинок.
Судом встановлено, що вказана земельна ділянка (кадастровий номер 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 ) не є вільною, а на ній побудовано житловий будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_3 .
Прокурор вважає, що Миколаївська міська рада, як власник земельної ділянки, має право вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку на підставі ст. 152 Земельного кодексу України.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Так, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17 (провадження № 14-91цс20) зазначено, що «98. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункти 70-71)), зокрема заявити негаторний позов про демонтаж спорудженого на земельній ділянці об`єкта нерухомого майна.
За наявності підстав витребувати спірну земельну ділянку з незаконного володіння кінцевої набувачки суд може у цій частині вимогу, яку заявив прокурор, задовольнити. Відмова в іншій частині вимоги (про знесення спорудженого на тій ділянці об`єкта нерухомості) не перешкоджає державі після її введення у володіння спірною земельною ділянкою заявити позов про демонтаж спорудженого на ній нерухомого майна. У разі відмови у витребуванні спірної земельної ділянки, тобто неможливості введення власника у володіння нею, неможливим є його подальший судовий захист за вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні цією ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. При цьому у разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості)».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Суд вважає, що суспільним інтересом звернення прокурора до суду з вимогою про усунення перешкод Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою водного фонду шляхом знесення житлового будинку у цій справі є відновлення законності, цільове використання земель водного фонду, щодо яких існують обмеження передачі у приватну власність для житлового будівництва, поновлення цілісності захисної прибережної смуги, відновлення вільного доступу до узбережжя Бузького лиману з метою його рекреаційного використання громадянами, до зеленої зони загального користування.
Суспільний інтерес спирається на норми закону.
Так, відповідно до ст. 13 Конституцій України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Згідно зі ст. ст. 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
З системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства у водних ресурсах.
Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять єдиний водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Крім того, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).
Отже, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, її не можна отримувати в оренду або у приватну власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку.
Як встановлено та зазначено в постанові Миколаївського апеляційного суду від 28.07.2016 року, справа №490/14060/14-ц, спірна земельна ділянка входить в межі прибережної захисної смуги річки Інгул. Під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на спростування таких висновків.
За такого в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що ця ділянка розташована на незначній відстані від урізу води річки Інгул, інформація про який є загальновідомою. Вона могла ознайомитись зі змістом земельного, водного та природоохоронного законодавства (норми якого щодо отримання у власність земельних ділянок водного фонду є доступними, чіткими та передбачуваними), а також за необхідності могла отримати відповідну правову допомогу перед набуттям у власність спірної земельної ділянки. 
Відтак, ОСОБА_3 могла і повинна була розуміти, що ця ділянка належить до земель водного фонду, і її отримання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є неможливим в силу імперативних вимог законодавства України. За таких обставин неможливо виснувати про те, що втручання у право власності того об`єкта, який відповідач за добросовісної поведінки не могла отримати, є для неї надмірним тягарем. Немає жодних підстав вважати, що як перед набуттям спірної земельної ділянки у власність, існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки.
Оскільки спірна земельна ділянка, як встановлено у справі №490/14060/14-ц відноситься до земель водного фонду (перебуває у межах прибережної смуги), на неї поширюються обмеження, передбачені для земель водного фонду, зокрема, у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману. У такій зоні відповідно до статей 59-61, 83 ЗК України, статті 89 ВК України можуть бути розміщені гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори. За їхньої відсутності до вказаної ділянки має бути забезпечений безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування. Використання спірної земельної ділянки для будівництва об`єктів житлової забудови буде перешкодою для доступу громадян до загального водокористування, а відтак така забудова є неможливою.
Вказані вимоги водного та земельного законодавства є доступними та зрозумілими, а результати за наслідками такої забудови є очевидними, зокрема, для особи, яка, має знати про відповідні обмеження встановлені законом, діючи на свій розсуд отримує та забудовує таку ділянку для вказаної мети.
Таким чином ОСОБА_3 , придбавши спірну земельну ділянку, на власний ризик використала її у цілях (для забудови житлового будинку), що однозначно заборонені діючим законодавством України.
Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Статтею 391 ЦК України установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на це, суд вважає, що вимога прокурора про знесення об`єкта житлового будівництва, зведеного на ній, з метою повернення земельної ділянки у придатному для використання є саме тим способом захисту цивільних прав та інтересів територіальної громади, за якого буде відновлено становище, яке існувало до порушення її прав на цю земельну ділянку.
Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Водночас, такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні земельної ділянки демонтажу будівель, є адекватними наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки.
Аналогічні правові висновки були викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 483/954/21, та у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 487/2593/20.
Саме повернення спірної земельної ділянки у стані, який існував до її забудови переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідної земельної ділянки згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, що належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги та визначена як зелена зона загального користування.
Забудова спірної земельної ділянки об`єктами житлової забудови, зокрема, будівництво будинку та підпірної стіни, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, а тому таке використання прибережних захисних смуг не буде створювати сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина 1статті 87 ВК України).
Дотримання всіма особами встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному водному об`єкту.
Загальний інтерес, який полягає у контролі за використанням спірної земельної ділянки водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_3 у збереженні права власності на збудоване нерухоме майно цієї ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону. Остання беззаперечно в силу явних зовні та видимих природних ознак спірної земельної ділянки розуміла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі, на незначній відстані від урізу води, а тому водночас могла розуміти, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства.
Даний факт підтверджує те, що ОСОБА_3 придбавши вказану земельну ділянку 01.04.2015 року вже 16.12.2015 року зареєструвала право власності на житловий будинок загальною площею 54,4 кв.м. під літ. А-1, ворота - №1, огорожу - №2 по АДРЕСА_1 .
В той час коли у листопаді 2014 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, про що зазначено в рішенні апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.2016 року №490/14060/14-ц.
Також цим рішенням суду визнано незаконним та скасовано пункти 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/25 від 12.12.2013 року про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано пункти 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24.07.2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2 , індексний номер 27715742), видане ОСОБА_2 06.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
Тож на час перебування справи на розгляді в суді з листопада 2014 року по 28.07.2016 року відповідач ОСОБА_3 не тільки купила зазначену земельну ділянку (кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 ), а й збудувала на ній житловий будинок (загальною площею 54,4 кв.м. під літ. А-1, ворота - №1, огорожу - №2 по АДРЕСА_1 ) та зареєструвала право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується наявними у справі доказами.
Отже відповідачка ОСОБА_3 , знаючи та розуміючи, що придбана нею земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво, а з приводу її прав на цю ділянку триває судовий спір, забудувала на цій земельній ділянці житловий будинок та вже 16.12.2015 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок.
Така поведінка ОСОБА_3 не може бути розцінена як добросовісна, а тому втручання у її право власності не становить надмірний тягар.
Суд критично оцінює пояснення представника ОСОБА_3 , в якому він просить відмовити в задоволенні позову з огляду на те, що його задоволення становитиме непропорційне втручання держави у право відповідачки на повагу до житла та мирного володіння цим майном, оскільки саме недобросовісна поведінка відповідачки ОСОБА_3 призвела до настання таких наслідків.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги прокурора в частині усунення перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати житловий будинок під літ. А-1 загальною площею 54,4 кв.м., ворота - №1, горожу - №2 по АДРЕСА_1 , повністю доведені наданими доказами та підлягають задоволенню.
Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог в частині витребування від ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради суд виходить з того, що спірна земельна ділянкавходить у прибережну захисну смугу р. Інгул. Приймаючи у власність цю земельну ділянкуз кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 відповідач знав, що вона входить в водоохоронну зону та на неї поширюються водохоронне обмеження.
ЗК України та ВК України взагалі не передбачали та не передбачають можливості набути у приватну власність земельні ділянки у межах прибережної захисної смуги водних об`єктів, у тому числі для індивідуального житлового будівництва.
Для будь-якої особи, яка набула у власність земельну ділянку водного фонду, наслідки недотримання цих законодавчих обмежень є передбачуваними, а саме: визнання недійсними рішень, прийнятих з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, право власника вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення, усунення перешкод у користуванні й розпорядженні майном та ін.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.20216 року у справі №490/14060/14-ц за позовом Прокуратури Миколаївської області до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно – 
визнано незаконним та скасовано пункти 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/25 від 12.12.2013 року про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ; 
визнано незаконним та скасовано пункти 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24.07.2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим № 4810137200:15:005:0006, площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 
визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2 , індексний номер 27715742), видане ОСОБА_2 06.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
На момент вирішення спору в суді, 01.04.2015 року ОСОБА_3 придбала зазначену земельну ділянку, збудувала на ній житловий будинок та зареєструвала право власності на вказане нерухоме майно.
У силу явних ознак прибережної захисної смуги водного об`єкту ОСОБА_3 , проявивши розумну обачність, могла і була зобов`язана утриматись від її приватизації та забудови. Тому наявні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_3 усвідомлювала ризик набуття земельної ділянки прибережної захисної смуги р. Інгул, отже, мала можливість від цього утриматись.
Така поведінка ОСОБА_3 свідчить про недобросовісну поведінку, як набувача майна.
Зі змісту частини першої статті 390 ЦК України випливає, що недобросовісним набувачем є особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Відповідний правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 61), від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.
Виявлені обставини у своїй сукупності свідчать про недобросовісну поведінку ОСОБА_3 під час отримання у власність спірної земельної ділянки, що відноситься до земель водного фонду (перебуває у межах прибережної смуги).
До того ж, нормативно-правові акти, якими визначено заборону на набуття у приватну власність земель водного фонду, були доступними, чіткими та передбачуваними. За такого ОСОБА_3 під час приватизації спірної земельної ділянки повинна була проявити розумну обачність шляхом самостійного або за допомогою фахівця у галузі права ознайомлення з відповідним законодавством.
Аналогічні висновки щодо поведінки добросовісного власника викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.
Стосовно земель водного фонду закон установлює пріоритет державної та комунальної власності на землю над приватною. Оскільки зміна титульного власника спірної земельної ділянки з держави або територіальної громади на приватну особу є неможливою, тобто за жодних умов не може виникнути право приватної власності на таку ділянку, то і володіння (заволодіння) такою ділянкою є неможливим.
Право комунальної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок протиправного рішення Миколаївської міської ради від 24.07.2014 року №42/44, яка незаконно передала у приватну власність земельну ділянку водного фонду.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Отже, суд вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що усунення перешкод у користуванні шляхом витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Миколаєва є належним способом захисту порушеного права.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги та про необхідність її задоволення.
Вирішуючи обґрунтованість заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 8 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності за вимогами щодо витребування чи визнання права щодо нерухомого майна, переданого з державної або комунальної власності у приватну власність, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, починається від дня державної реєстрації права власності першого набувача або дати передачі першому набувачеві нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності.
З матеріалів справи слідує, що 17.07.2019 року позивач звертаючись до суду в інтересах держави із цим позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду посилаючись на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28.07.2016 року, яким: визнано незаконним та скасовано пункти 1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №36/25 від 12.12.2013 року про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1 000 кв.м. із земель комунальної власності для будівництва житлового будинку з наданням адреси: АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано пункти 7, 7.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24.07.2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим №4810137200:15:005:0006, площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнано недійсним та скасовано свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії НОМЕР_2 , індексний номер 27715742), видане ОСОБА_2 06.10.2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.
Цим рішенням визначено, що розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених статтею 59 ЗК України. 
Позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.
Як зазначено позивачем у заяві від 13.10.2025 року прокурору про порушення інтересів територіальної громади стало відомо під час реалізації повноважень після прийняття апеляційним судом Миколаївської області рішення від 28.07.2016 у справі №490/14060/14-ц, яким підтверджено незаконність надання у приватну власність спірної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. 
Також в заяві позивачем зазначено, що з метою з`ясування обставин законності відведення спірної ділянки у приватну власність органами прокуратури скеровувались запити до Миколаївської міської ради від 11.02.2019 №(15-31)2275вих-19 (том1 а.с. 22), від 11.02.2019 №(15-31)14-15вих-19 (том1 а.с. 37), від 11.07.2019 №(15-31)10787вих-19 (том1 а.с. 39). Після отримання від цих суб`єктів владних повноважень всіх інформацій та документів, прокурором встановлені порушення вимог законодавства при відведенні спірної ділянки та прийнято рішення про застосування представницьких повноважень шляхом подання до Центрального суду міста Миколаєва вказаного позову. Отже, про виявлені порушення інтересів держави загалом та територіальної громади зокрема, прокурору стало відомо лише у липні 2016 року. За такого, у прокурора не було об`єктивної можливості бути обізнаним про порушення закону при відведенні спірної ділянки у приватну власність та наявність порушених інтересів держави у спірних правовідносинах. Дізнатися про незаконність передачі земель у власність, а також про наявність порушення інтересів держави, прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, встановлення дійсного розташування земельної ділянки, отримання від органів влади додаткових відомостей тощо.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку що у задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності у цій справі не вбачається підстав.
Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів. 
Відповідно до ч. 7 та ч. 8 ст. 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2019 року по справі №490/6312/19, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Керуючись статтям 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити у повному обсязі.
Усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_3 демонтувати житловий будинок під літ. А-1 загальною площею 54,4 кв.м., ворота - №1, горожу - №2 по АДРЕСА_1 .
Витребувати від ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1000 кв.м. з кадастровим номером 4810137200:15:005:0006 по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573).
Стягнути з Миколаївської міської ради (через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, код ЄДРПОУ 04056612), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA748201720343150001000000340, ЄДРПОУ 02910048 Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) по 2413 (дві тисячі чотириста тринадцять) грн 74 коп. судового збору з кожного за подання позову до суду.
Стягнути з Миколаївської міської ради (через виконавчий комітет Миколаївської міської ради, код ЄДРПОУ 04056612), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA748201720343150001000000340, ЄДРПОУ 02910048 Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) по 320 (триста двадцять) грн 16 коп. судового збору з кожного за подання заяви про забезпечення позову до суду.
Відповідно до ч. 7 та ч. 8 ст. 158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з постановою Миколаївського апеляційного суду від 04.12.2019 року по справі №490/6312/19, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя            Л.М. Шолох