П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/15078/25 Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М.
Суддя-доповідач: Біла Л.М. 
02 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Гонтарука В. М.  Моніча Б.С. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року позов задоволено.
Суд визнав протиправною відмову Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради у видачі ОСОБА_1 посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», викладену у листі від 19.05.2025 № 955, та зобов`язав Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступні обставини.
В період з 22.12.2024 по 04.03.2025 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області, що підтверджується довідкою № 940/8908 від 04.03.2025.
08.12.2023 позивачеві видано посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи. Причина інвалідності «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».
05.05.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.
За результатами розгляду заяви позивача відповідач листом від 19.05.2025 № 955 повідомив про відмову у наданні вищевказаного статусу у зв`язку з тим, що поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби та не пов`язане із захистом Батьківщини.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
За результатом розгляду матеріалів справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).
Статтею 4 Закону № 3551-ХІІ визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Пунктом 1 частини другої статті 7 Закону № 3551-XIІ встановлено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається нормами Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 12.05.1994 (далі - Положення № 302) (в редакції чинній, на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників чи Захисниць України, на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
Згідно пункту 3 Положення № 302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».
Згідно пункту 7 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого», «Посвідчення члена сім`ї загиблого Захисника чи Захисниці України» видаються структурними підрозділами районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад, на які покладено функції з питань ветеранської політики (далі - місцеві структурні підрозділи з питань ветеранської політики), за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання (перебування) або адресою фактичного місця проживання (для внутрішньо переміщених осіб) особи.
Відповідно до пункту 10 Положення №302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
З аналізу наведених норм слідує, що віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Отже, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 30.09.2019 у справі № 824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18, від 02.04.2021 у справі № 0540/9350/18-а.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге: такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.04.2021 у справі №0540/9350/18-а.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що під час виконання обов`язків військової служби позивач, рухаючись з місця проживання до робочого місця за кермом автомобіля, втратив керування автомобілем і отримав травмування під час дорожньо-транспортної пригоди внаслідок поганих погодних умов в районі населеного пункту Родинське Донецької області.
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 19.02.2025 року №241/25/163/Р позивача визнано особою з інвалідністю ІІ групи. Причина інвалідності «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби». 
Крім того, відповідно довідки про обставини травми (Додаток 5) №573/ВД від 06.03.2024 року, виданої Військовою частиною НОМЕР_2 , травмування позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пов`язане із виконанням обов`язків військової служби.
Більше того, ця обставина повністю підтверджуються також наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (за основною діяльністю) №1290 від 19.07.2024 року, прийнятого за результатами службового розслідування, де відзначено, що причиною травмування позивача - офіцера юридичної служби Військової частини НОМЕР_2 , є дорожньо-транспортна пригода внаслідок поганих погодних умов. 
Отже, наданими позивачем доказами підтверджено отримання ним травми під час проходження військової служби, а інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, не є тотожним отриманню травми під час захисту Батьківщини.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що формулювання причинного зв`язку інвалідності «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби», яке міститься у висновку ЕКОПФО та документах ВЛК, не суперечить вимогам пункту 11 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Судова колегія не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції, оскільки згадана норма Закону передбачає, що інвалідність повинна бути наслідком травми, одержаної під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, тобто ключовою вимогою є наявність прямого та необхідного причинного зв`язку з бойовими діями або бойовою обстановкою. 
Формулювання, яке встановлене позивачу, такого прямого зв`язку з бойовим характером травмування не підтверджує. Суд першої інстанції не врахував суттєвий правовий поділ причинних зв`язків, який прямо закріплений у пункті 21.5 глави 21 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402. 
Ця норма встановлює два принципово різні види причинного зв`язку, які мають різну юридичну вагу: за підпунктом «а» - «пов`язане із захистом Батьківщини», що є єдиним формулюванням, яке відповідає вимогам пункту 11 частини 2 статті 7 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та охоплює лише травми, отримані внаслідок бойових дій; та за підпунктом «б» - «пов`язане з виконанням обов`язків військової служби», що застосовується до травм, які мають небойовий характер, і не були отримані в результаті безпосереднього зіткнення з ворогом. 
Суд першої інстанції, здійснивши недопустиме прирівнювання цих категорій, порушив цільове призначення спеціального законодавства та створив необґрунтовані підстави для надання соціальних гарантій. 
Травма, спричинена дорожньо-транспортною пригодою через погодні умови, не може кваліфікуватися як наслідок безпосередньої участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони у розумінні Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Про прямий доказ небойового характеру травми позивача свідчить Довідка про обставини травми № 573/ВД від 06.03.2024 року та наказ командира Військової частини НОМЕР_2 № 1290 від 19.07.2024 року, яким підсумовано службове розслідування.
Посилання ж суду першої інстанції на Довідку за Додатком 6 судовою колегією відхиляється, оскільки остання лише підтверджує географічне місце перебування позивача (в районі проведення заходів із забезпечення оборони) та не може замінити собою встановлення причинного зв`язку інвалідності з бойовими діями. Факт перебування військовослужбовця в зоні АТО/ООС чи СНО сам по собі не є підставою для встановлення статусу інваліда війни, якщо його травма не має бойового характеру. 
Саме тому, що травма була небойовою (ДТП), ЕКОПФО правомірно застосували формулювання підпункту «б» Наказу Міністерства оборони України № 402 при кваліфікації травми позивача.
Таким чином, судова колегія вважає, що відповідач діяв у суворій відповідності до Порядку надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2015 року № 685, який містить вичерпний перелік документів, що мають підтверджувати бойовий характер травмування. 
Позивачем, наразі, не надано документів, які б засвідчили наявність причинного зв`язку інвалідності із захистом Батьківщини. Орган соціального захисту не має права розширено тлумачити норми закону або самостійно, на власний розсуд, перекваліфіковувати обставини травми, оскільки це є прямим порушенням принципу законності, закріпленого у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, беручи до уваги правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що травма, яку отримав позивач та внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, а тому відсутні правові підстави для віднесення позивача до категорії осіб з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Звягельської міської ради задовольнити повністю.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року скасувати.
Ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.  

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Гонтарук В. М.    Моніч Б.С.