ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1973/26 	
Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді Сороки Ю.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №150-25 від 30.12.2025 про відмову у визнанні громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язання Державної міграційної служби України визнати громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у розумінні пункту 13 частини першої статті Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, позивач відповідає умовам для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності, не може повертатися до неї, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я у зв`язку з тим, що може стати жертвою подальших переслідувань зі сторони влади.
Стверджує, що звернувшись до міграційної служби достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак всупереч відповідності позивача вимогам Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”, однак відповідачем було прийнято рішення №150-25 від 30.12.2025, яким Державною міграційною службою України відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням вказаних обставин, позивач вважає, що відповідачем порушеного його права, а тому просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 20.02.2026 відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відзиві на позовну заяву від 04.03.2026 представник відповідача проти позову заперечувала з тих підстав, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав достатньої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідали б вимогам абзацу 1, 13 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту”. Відповідач вважає, що мотиви звернення позивача можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації та уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту.
У результаті аналізу заяви було встановлено, що залишення ним країни громадянської належності не було втечею від переслідування з релігійних причин, а лише бажанням допомогти по господарству своїм рідним в Україні.
Таким чином, факти, на які посилається позивач, зокрема небажання позивача повертатись до країни походження, не є підставою для визнання його біженцем, так як матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача. 
З врахуванням зазначеного, відповідач вважає, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, тому в задоволенні позову просить відмовити повністю.
Суд також наголошує, що за змістом статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у відзиві на позовну заяву відповідач викладає виключно заперечення проти позову, відзив не може містити будь-яких заяв чи клопотань, позаяк заяви та клопотання учасники справи подають окремо у письмовій формі із зазначенням підстав та з дотриманням інших вимог статті 167 КАС України. Отже, заявлене у відзиві представником відповідача клопотання про розгляд справи за участю представника відповідачів не підлягало судом вирішенню по суті.
Дослідивши письмові докази, а також пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 через побоювання стати жертвою систематичного порушення прав людини в російській федерації, зазнаючи утиску через свою релігійну приналежність (Свідок Єгови) залишив країну свого походження та прибув до України.
25.04.2024 ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС у Волинській області із заявою (із додатками) про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.
Однак, 24.04.2024 отримав лист-відповідь від УДМС у Волинській області про те, що позивач порушив порядок та строк звернення за захистом в Україні, чим йому фактично було відмовлено у розгляді поданої заяви, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.07.2024 у справі №140/5755/24 позов задоволено; визнано протиправними дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 25.04.2024, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
10 лютого 2026 року позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області №1 від 15.01.2026 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №150-25 від 30.12.2025.
При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України “Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту” від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За приписами частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до частини четвертої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
За правилами частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Згідно із частиною першою статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Відповідно до частин п`ятої, сьомої, тринадцятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
Частиною першою статті 12 Закону №3671-VI визначено, що рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Суд також враховує, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття “біженець” включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При цьому, повинні враховуватися всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.
За приписами частини сьомої статті 7 Закону №3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
В той же час, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.
Як вбачається із матеріалів справи, 10 лютого 2026 року позивач отримав повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області №1 від 15.01.2026 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №150-25 від 30.12.2025.
Водночас, з рішенням органу Державної міграційної служби України №150-25 від 30.12.2025 суд погоджується, з огляду на таке.
При розгляді звернення позивача та прийнятті оскаржуваного рішення, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач ДМС України та третя особа Управління ДМС України у Волинській області дотримали встановлену процедуру розгляду заяви, всебічно вивчивши та оцінивши документи та матеріали, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, зокрема, з матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином російської федерації; народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Морозовськ Морозовського району Ростовської області російської федерації; країна постійного проживання – російська федерація; за національністю – росіянин; за релігійними переконаннями – свідок Єгови. Рідна мова – російська, вільно володіє українською та частково англійською мовами. Неодружений, військовозобов`язаний, однак з релігійних причин строкову службу не проходив. 
З дитинства відвідував будинок молитви та сповідує релігію Свідків Єгови. В країні громадянської належності, окрім релігійної, у жодних військових та політичних організаціях не перебував.
У країні громадянської належності його вихованням займалися батьки. Із народження до 8-річного віку ОСОБА_2 проживав у м. Морозовськ російської федерації, навчався у місцевій гімназії. Згодом переїхав до України, де проживає родина матері, у с. Прилісне Камінь-Каширського району та упродовж трьох років (2006-2009) навчався в загальноосвітній школі (а.с. 96). У 2009 році повернувся до країни походження, де продовжив навчання у Морозовській гімназії та здобув середню освіту у 2015 році. Вищу освіту не отримав, оскільки доглядав хворого батька (хвороба Паркінсона). У 2016 році влаштувався неофіційно на роботу менеджером з продажу запчастин до легкових автомобілів. 
Використовуючи паспорт серії НОМЕР_1 та власний автомобіль, заявник 06.01.2022 прибув на територію України у законному порядку з метою допомогти бабусі по господарству та відвідати інших родичів. До компетентних державних органів із письмовою заявою про продовження строку перебування не звертався. 
У російській федерації у шукача захисту залишилася матір та дві сестри, з якими він підтримує зв`язок, батько помер. 
Із документів, що посвідчують особу, у заявника наявний паспорт громадянина рф № НОМЕР_2 , виданий 30.07.2018 ГУ МВС росії в Ростовській області та паспорт громадянина рф для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий 29.06.2015 ФМС 61018. При цьому, внутрішній національний паспорт додав до заяви, як це передбачено частиною сьомою статті 7 Закону, який відповідною розпискою отримано на зберігання Управлінням, а закордонний паспорт, в супереч вимогам Закону, не надав.
У грудні 2023 року заявника було виявлено працівниками Маневицького РВ УДМС і притягнуто до адміністративної відповідальності та прийнято щодо нього рішення про примусове повернення до країни походження, яким зобов`язано залишити територію України до 19.01.2024.
Не виконавши таке рішення, він вирішив шукати будь-які шляхи для легалізації в Україні.
У заяві вказаний шукач захисту стверджує, що через сповідування релігії «Свідків Єгови» зазнав переслідувань від місцевих правоохоронних органів у формі словесних погроз.
Поряд із цим, вказаний шукач захисту повідомляє, що у разі повернення до рф його можуть визнати «агентом» і йому загрожує кримінальне переслідування. Також, він стверджує, що оскільки влада країни походження постійно проводить політику репресій стосовно Свідків Єгови, які не підтримують політику чинної влади або ж є аполітичними, його подальше життя у цій країні може перебувати у небезпеці.
Під час співбесіди 01.08.2025 заявник стверджує, що з дитинства разом із матір`ю відвідував будинок молитви Свідків Єгови за місцем проживання у рф; «у вересні 2015 року прийняв обряд хрещення, став прихожанином та послідовником християнства Свідків Єгови», на підтвердження чого надав довідку від 22.12.2023 №10928, видану Центром Свідків Єгови Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» (а.с. 23). 
Вказаний шукач захисту стверджує, що ніколи не змінював свої релігійні погляди і обрану релігію вважає «вірною та найкращою для себе».
Він стверджує, що молитися до храму ходив двічі на тиждень у п`ятницю та неділю. У своїх молитвах звертався до Бога Єгови. Будинок молитви, який відвідував заявник був звичайним одноповерховим житловим приміщенням та знаходився за п`ять кілометрів від дому, куди він спочатку ходив пішки, а згодом їздив автомобілем.
Після заборони у російській федерації вказаної релігійної організації він з однодумцями припинив збиратися та молитися у храмі, натомість, розпочав проводити такі зустрічі у форматі відеоконференцій.
Він розуміє, що релігійна організація «Свідки Єгови» у країні походження визнана екстремістською, однак вважає таке рішення влади рф виключно політичним і, незважаючи на це, залишати цю організацію в жодному разі не планує, бо «це буде зрада для ОСОБА_3 ».
Заявник повідомляє, що був звичайним прихожанином храму «Свідків Єгови», який «молився як і всі». Будь-якого управлінського статусу чи посади у вказаному релігійному об`єднані не мав, пастором будинку молитви ніколи не був, основні аспекти вказаної релігійної течії людям на вулиці, в громадських місцях чи інших закладах самостійно жодного разу не проповідував.
Під час співбесіди 01.08.2025, на запитання: «Чи ходили Ви на якісь зібрання, на яких пропонували людям вступити до лав Свідків Єгови у рф?», відповів: «Ні, ми таким не займаємося». На запитання: «Чи схиляли Ви людей до проведення таких зібрань на вулиці?», відповів: «Ні».
Заявник повідомляє, що ніколи не проповідував релігію Свідків Єгови у мережі Інтернет. Жодного разу не схиляв людей приєднатися до цієї релігійної спільноти, про її діяльність не давав інтерв`ю, не створював телеграм каналів, не писав статей та коментарів.
На запитання: «Можливо Ви ходили на місцеве радіо, де відбуваються певні дискусії з приводу того що свідки ОСОБА_4 є єдиною правильною вірою у рф?», відповів: «Ні». 
З наведеного слідує, що заявник є прихожанином церкви «Свідки Єгови», але в рф не був релігійним активістом (пастором, дияконом, керівником релігійної громади тощо), а був звичайним прихожанином храму («молився та співав пісень, як і інші його єдиновірці»).
Під час співбесіди 19.09.2025 заявник повідомляє, що декілька разів представники місцевих правоохоронних органів під час проведення богослужінь заходили до будинку молитви, перевіряли документи, після чого прихожани поверталися додому. Під час співбесіди 01.08.2025 заявник повідомив, що одного разу заборонили ОСОБА_5 , у тому числі, заявникові, збиратися у публічних місцях, наполягали, щоб останній зі своїми одновірцями збиралися та молитися у храмі. 
Водночас, про наявність фізичних дій чи погроз від конкретних осіб із числа місцевих працівників поліції заявник не повідомляє. На запитання «Чи в подальшому Ви збиралися знову?» відповів: «Так, звичайно».
Заявник вказав, що у російській федерації жодного разу не був затриманий працівниками поліції через сповідування забороненої релігії. Лише в одному випадку, під час здійснення просвітницької діяльності у Ростовської області отримав усне зауваження від місцевого дільничного інспектора поліції, який вимагав припинити таку діяльність та покинути населений пункт із однодумцями, що вони, в підсумку, і зробили. Адміністративних протоколів за наслідками цього факту складено не було. Незважаючи на цей випадок вони продовжували їздити по населених пунктах Ростовської області і проповідувати релігію Свідків Єгови. В подальшому, конфліктних ситуацій з цього приводу із місцевими правоохоронцями не виникало.
Також, заявник повідомив, що в рф проживав у приватному будинку, в якому зберігав велику кількість релігійної літератури Свідків Єгови. Не зважаючи на це, до нього жодного разу не приходили правоохоронці з обшуками та не вилучали її.
Заявник повідомляє, що багато його однодумців у рф перебувають під слідством, при цьому, його та його рідних до слідчо-судових органів для допиту в якості свідків ні разу не викликали. Про відкриття щодо нього кримінального провадження чи перебування його в розшуку у російській федерації, він не повідомляє.
За місцем проживання у рф заявник відвідував храм Свідків Єгови, настоятелем якого є ОСОБА_6 . Зі слів заявника, останній наразі живе та працює у рф. Про кримінальне переслідування стосовно зазначеного пастора заявник не повідомляє.
Стверджуючи, що через віросповідання зазнавав переслідувань, заявник у період з 2017 по 2021 роки п`ять разів безперешкодно покидав територію російської федерації та повертався. На запитання: «Коли Ви востаннє приїхали до України Ви мали намір повертатися?», відповів: «Так, обов`язково і працювати далі у рф». На запитання: «А як же переслідування з релігійних мотивів?», - «Ну я боявся, але потрібно було повертатися, робота та хворий батько» (співбесіда від 19.09.2025).
Також, зі слів заявника, він у своїй власності має легковий автомобіль «Мазда», яким постійно та вільно пересувався по території рф і його жодного разу не зупиняли працівники поліції з причин, не пов`язаних із порушенням правил дорожнього руху, що свідчить про відсутність його особи у розшуку.
Шукач захисту запевняє, що змінював місце проживання у російській федерації, однак це було пов`язано не з переслідуваннями за релігійні переконання, а лише з сімейними та фінансовими обставинами родини. 
Стверджуючи про переслідування за релігійною ознакою, він, водночас, повідомляє, що від представників місцевої влади переслідування не зазнавав, жодних погроз не отримував тощо; під час звернення щодо обміну паспортного документу та виготовлення посвідчення водія компетентні державні органи рф, незважаючи на його віросповідання, жодних перепон не чинили.
У країні походження на даний час проживають матір та рідна сестра заявника, які давно сповідують релігію Свідків Єгови, не зазнаючи при цьому жодних переслідувань, будь-яка небезпека їм не загрожує. На запитання «Чи не планують вони покидати російську федерацію?», відповів: «Ні, їх там все влаштовує».
Заявник повідомляє, що у рф постійно доглядав хворого батька, у зв`язку із чим перебував на обліку у федеральній базі даних осіб, які здійснюють догляд і щомісяця отримував соціальну допомогу від держави. Жодних проблем через його релігійну приналежність під час оформлення документів для отримання такої допомоги та під час внесення відомостей у базу даних, не виникало.
Крім того, він стверджує, що тривалий час працював неофіційно у сфері торгівлі і при цьому, не викликав зацікавленості у податкових органів рф.
З огляду на наведене, відсутні підстави вважати, що заявник до залишення території країни громадянської належності зазнавав переслідувань за релігійною ознакою.
У своїй заяві, ОСОБА_7 зазначив, що приїхав до України, 06.01.2022 власним автомобілем разом із матір`ю, мав намір провідати своїх рідних та допомогти їм по господарству.
За результатами аналізу обставин справи заявника, викладених ним під час співбесід з`ясовано, що він відразу по прибуттю в Україну до компетентних державних органів із письмовою заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, мотивуючи тим, що в цьому не було необхідності. Натомість, він продовжив зустрічі та молитви у режимі відеоконференцій зі своїми однодумцями із російської федерації. Відвідував Храм Свідків Єгови у смт. Маневичі Камінь-Каширського району Волинської області та конгрес Свідків Єгови у м. Львові.
Колєсніков Нікіта із заявою за захистом звернувся лише тоді, коли постало питання законності його перебування в Україні, було прийнято рішення про примусове повернення, а також зобов`язано покинути територію України, яке в підсумку він не виконав. З наведеного вбачається, що єдиною причиною звернення за захистом даної особи була неможливість легалізуватися будь-яким іншим чином в Україні.
Заявник повідомляє, що окрім України, за кордоном ніде більше не був, бо не мав змоги. Незважаючи на те, що він регулярно їздив до України (де з 2014 року триває військовий конфлікт з рф) в кожному випадку при поверненні до країни громадянської належності, жодних конфліктних ситуацій ні з колегами, ні з друзями, ні з місцевими правоохоронцями та представниками влади з приводу віросповідання чи поїздок до України не мав.
Заявник стверджує, що якби не війна в Україні, то він і надалі приїздив би до своєї бабусі і допомагав їй, оскільки цього разу їхав теж лише з метою надання допомоги. На запитання: «Чому Ви не виїхали з України після початку війни?», відповів: «Бо необхідно було допомогти бабусі по господарству».
З наведеного слідує, що залишення заявником території російської федерації не було втечею від переслідування за ознакою віросповідання, а було заздалегідь спланованим черговим виїздом та пов`язане виключно із необхідністю надання допомоги рідним. 
Як було встановлено у результаті аналізу заяви заявник добровільно безперешкодно виїхав за межі країни громадянської належності не з метою отримання захисту, а з особистих причин (намір допомогти рідним в Україні); проживаючи у російській федерації, він систематично приїздив до України та безперешкодно повертався. 
З наведеного слідує, що заявник, незважаючи на належність до релігійної організації «Свідки Єгови», яка у рф заборонена як юридична особа, не тільки не зазнавав переслідувань через релігійні переконання, а й користувався усіма основними правами та свободами, гарантованими законодавством країни громадянської належності.
Наведене вище та встановлена відсутність переслідування заявника за релігійною ознакою в рф до залишення її території, спростовують твердження заявника про неминучість такого переслідування у разі повернення до рф. 
Заявник приїхав до України у січні 2022 року, а звернувся до Управління із заявою за захистом лише у травні 2024 року, не дотримавшись вимог Закону. Під час перебування та території України відносно заявника прийнято рішення про примусове повернення 21.12.2023. З метою виконання такого рішення вказаний шукач захисту планував виїхати до Грузії транзитом через Молдову. 16.01.2024 щодо заявника прикордонною поліцією Республіки Молдова прийнято рішення про відмову на в`їзд особи до Республіки Молдова через не підтвердження мети поїздки. 18.01.2024 прикордонною поліцією Республіки Молдова прийнято рішення про відмову на в`їзд особи до Республіки Молдова (причина – вважається загрозою національній безпеці, громадському порядку та громадському здоров`ю).
З наведеного слідує, що мотиви звернення можуть бути іншими, зокрема пошук легалізації та уникнення примусового видворення до країни громадянської належності, а не отримання захисту. На запитання: «Чому одразу по приїзді не зверталися за статусом біженця в Україні?», відповів: «Це мені було не потрібно». Отже, звернення за захистом в Україні було вимушеним кроком через втрату можливості потрапити до Грузії, а не його свідомим вибором викликаним бажанням залишитися на території України. 
Несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування у країні громадянської належності, що кореспондується з постановою Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 420/2921/19 (адміністративне провадження № К/9901/31878/19): факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю і вказує на те, що звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.
З наведеного слідує, що суб`єктивна сторона заяви ОСОБА_1 не відповідає її об`єктивній стороні, а причиною його звернення до Управління є не потреба у міжнародному захисті шляхом визнанням біженцем, а спроба віднайти підстави для законного перебування на території України.
Отже, серед фактів повідомлених заявником, немає таких, які б могли слугувати підставою для набуття ним статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону.
За результатами аналізу матеріалів заяви шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необгрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Суд, з огляду на встановлені обставини та наявні в особовій справі документи, погоджується із доводами відповідача та третьої особи про те, що твердження заявника щодо загрози його життю у разі повернення до Російської Федерації, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними; у разі повернення до Російської Федерації немає підстав вважати, що позивачу буде загрожувати ризик зазнати переслідувань; має місце невідповідність задекларованого наміру отримати статус біженця з огляду на незаконне знаходження в Україні протягом 3 років та не звернення за захистом.
Відтак, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України №150-25 від 30.12.2025, яким Державною міграційною службою України відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. 
З наведених вище підстав, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.
Керуючись статтями 72-77, 139, 244-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 
Відповідач: Державна міграційна служба України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9, код ЄДРПОУ 37508470).
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, Градний узвіз, будинок 4, код ЄДРПОУ 37821586).

Суддя Ю.Ю. Сорока