Справа № 450/5853/24 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О. 
Провадження № 22-ц/811/671/26 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Хоцянович О. В.,
з участю - представника позивача - адвоката Яцишина А. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2026 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Солонківська сільська рада Львівського району Львівської області (далі – Солонківська сільська рада), в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом приведення меж належних на праві власності земельних ділянок з кадастровими номерами 4623683300:01:001:1510 та 4623683300:01:001:1002 ( АДРЕСА_1 ) у відповідність до меж таких земельних ділянок.
Позов мотивований тим, що позивач, є користувачем земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжним землевласником земельних ділянок є відповідач, а саме у власності такої перебувають земельна ділянка з кадастровим номером 4623683300:01:001:1510 для ведення особистого селянського господарства та з кадастровим номером 4623683300:01:001:1002 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (правонаступником якої є Солонківська сільска рада) від 10 вересня 2019 року № 3125 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0, 08 га в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області. Між позивачем та ПП «Укрземпроект» було укладено відповідний договір на виготовлення проекту землеустрою та після початку робіт із складання матеріалів такого стало відомо, що межі земельних ділянок, що належать відповідачу ОСОБА_3 є зміщеними і не відповідають на місцевості та накладаються на земельну ділянку позивача. Відповідно до акту виходу на земельну ділянку від 18 травня 2021 року, комісією відбувся виніс земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в натуру та зафіксовано, що така накладається на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 . Зокрема, вказано, що у відповідності до даних державного земельного кадастру України вказана ділянка зміщена.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_4 , подавши в лютому 2026 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2026 року, ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що факт накладення земельних ділянок сторін у справі підтверджено поданими позивачем доказами, зокрема, актом виходу на земельну ділянку. Вважає невмотивованими висновки суду щодо визнання цього доказу неналежним, через відсутність на такому печатки, звертаючи при цьому увагу, що такий доказ відповідачкою не спростований. Саме з цим підстав, позивач не убачав підстав заявляти в суді першої інстанції клопотання про призначення відповідної експертизи.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 4623683300:01:001:1510, площею 0, 2411 га належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Судом також встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 4623683300:01:001:1002, площею 0, 25 га також належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Рішенням Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 10 вересня 2019 року № 3125 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», позивачу було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,0 8 га в с. Зубра Пустомитівського району Львівської області.
Між позивачем та ПП «Укрземпроект» було укладено відповідний договір на виготовлення проекту землеустрою та після початку робіт із складання матеріалів такого стадо відомо, що межі земельних ділянок, що належать відповідачу ОСОБА_3 є зміщеними та не відповідають на місцевості та накладаються на земельну ділянку ОСОБА_4 .
Відповідно до акту виходу на земельну ділянку від 18 травня 2021 року, комісією відбувся виніс земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в натуру та зафіксовано, що така накладається на земельну ділянку гр. ОСОБА_4 . Зокрема вказано, що у відповідності до даних державного земельного кадастру України вказана ділянка зміщена не відповідає на місцевості.
Надаючи оцінку цьому доказу, суд вірно зазначив, що такий є неналежним, адже не містить достовірної інформації щодо факту накладення суміжних земельних ділянок, зокрема, у ньому не зазначено площу накладення.
Оцінивши надані позивачем докази, місцевий суд правильно зазначив, що твердження про накладення спірних земельних ділянок є припущенням позивача, до якого він дійшов дослідивши лише згаданий акт, однак з цього документа неможливо встановити накладення, а відповідне експертне дослідження з цього питання не проводилося.
У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2022 року в справі №619/2766/19, викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 вересня 2024 в справі №686/27476/21.
Отже, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача на земельну ділянку.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31 травня 2023 року в справі №515/1315/18.
Таким чином, позивачем у порушення вимог процесуального права не виконано свого обов`язку в частині доказування порушеного права щодо накладення спірних земельних ділянок, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги про те, що згаданий акт відповідачем не спростовано, тому позивачем не заявлялось клопотання про призначення відповідної експертизи, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, адже саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги за допомогою належних та допустимих доказів, проте цього ним не було зроблено.
При цьому колегія суддів враховує, що в рамках даної справи позивачем не подавалося жодних клопотань про призначення земельної експертизи.
Установивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстави вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич