Справа № 337/157/26
Номер провадження 2/337/2343/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року	м. Запоріжжя	

Хортицький районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Бредуна Д.С., при секретарі Кожевник С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

12 січня 2026 року представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» – Какун А.С. звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь фінансової компанії суму заборгованості за Кредитним договором №103501731 від 31 січня 2025 року в розмірі 26 328,38 гривень та понесені судові витрати.
В обґрунтування заяви представник позивача зазначив, що 31 січня 2025 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №103501731, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 7000 грн., а позичальник зобов`язалася повернути використану суму в строк до 11.01.2026 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами на умовах, визначених договором. 28 липня 2025 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу № 28072025, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до позичальника в тому числі за кредитним договором №103501731 від 31 січня 2025 року, що уклали ТОВ «Мілоан» та відповідач ОСОБА_1 .Первісний кредитор належним чином виконав свої зобов`язання та надав ОСОБА_1 передбачені кредитним договором кошти, натомість остання ухиляється від виконання своїх боргових зобов`язань, у зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість за вищевказаним кредитним договором.
Згідно розпорядження Верховного Суду №4/0/9-22 від 10.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» (із змінами і доповненнями, внесеними розпорядженням Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22) територіальну підсудність судових справ Михайлівського районного суду Запорізької області визначено за Хортицьким районним суду міста Запоріжжя. 
Ухвалою судді від 15 січня 2026 року в справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2026 року позов задоволено повністю. 
Ухвалою суду від 05 травня 2026 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення – задоволено. Заочне рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09 лютого 2026 року – скасоване. Справу призначено до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Встановлено строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив. 
23 квітня 2026 року відповідачка ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» подала відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує частково, а саме щодо стягнення неустойки у розмірі 9335,75 гривень, що суперечить ЗУ «Про споживче кредитування» та комісії у розмірі 4900,00 гривень, що суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів». Також просить врахувати суму вже стягнутих з неї в межах виконавчого провадження №80691366 коштів у розмірі 3402,18 гривень в рахунок погашення заборгованості. 
23 квітня 2026 року відповідачка ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» подала додаткові пояснення у справі та надала докази, що підтверджують її скрутне матеріальне становище та неможливість сплати нарахованих позивачем штрафних санкцій. Просить врахувати надані докази при ухвалені рішення та зменшити суми боргу до розміру тіла кредиту, а також зарахувати вже стягнені кошти у розмірі 3402,18 гривень у рахунок погашення основної заборгованості. 
07 травня 2026 року відповідачка ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» подала уточнений відзив на позовну заяву, в якому просить врахувати її матеріальне становище та стан здоров`я та зменшити розмір нарахованих відсотків, пені та штрафу, та врахувати вже стягнуту в рамках виконавчого провадження суму при розрахунку залишку заборгованості. Справу просить розглядати за її відсутності у зв`язку з обмеженою мобільністю.
18 травня 2026 року представником позивача ТОВ «ЄАПБ» Білотіл А.Г. за допомогою системи «Електронний суд» подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача вказала, що вважає відзив безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» укладено кредитний договір №103501731 від 31.01.2025 року в якому сторони погодили всі істотні умови, розмір кредиту, грошову одиницю, в якій наданий кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення кредитного договору в електронній формі, на погоджених умовах, шляхом підписання кредитного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідачем не надано доказів, які б спростували наявну заборгованість. Розгляд справи просить проводити за відсутності представника позивача. 
В судове засідання сторони не з`явились, що однак з урахуванням поданих ними заяв, не перешкоджає вирішенню спору.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши в сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. 
Судом встановлено, що 31 січня 2025 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №103501731, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 7 000,00 гривень, строком на 345 днів, зі сплатою комісії в сумі 1400,00 гривень, та відсотків за користування кредитом в розмірі 7,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
28 липня 2025 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК«Європейська агенція з повернення боргів» було укладено Договір факторингу №28072025, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до ряду боржників, в тому числі, згідно витягу з Реєстру боржників до договору факторингу і щодо ОСОБА_2 за кредитним договором №103501731 від 31 січня 2025 року в розмірі 26328,38 гривень.
Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений зобов`язанням строк, належним чином відповідно до умов договору, вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Отже, саме до позивача як нового кредитора перейшло право вимоги до відповідача.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно - телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового ідентифікатора, про що зазначено в договорах, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Статтею 1054 ЦК передбачено, що кредит надається на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Дана позиція суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18., та у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.
Оскільки, в порушення норм чинного законодавства та умов договорів, відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, кредитні кошти у визначений строк не повернула, а відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості по тілу кредиту в сумі 6568,76 гривень та заборгованості за процентами у розмірі 5523,90 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Зазначена заборгованість не заперечується відповідачем.
Щодо нарахованих неустойки, то суд зазначає таке.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установивши, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває по теперішній час.
Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 року у справі № 758/5318/23 зробив висновок, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Згідно Реєстру боржників №3 в новій редакції згідно Додаткової угоди №1 від 29.07.2025 до Договору факторингу №28072025 від 28.07.2025 стороною позивача нараховано суму неустойки (штраф, пеня) та/або проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі 9335,72 гривень
Однак така сума нарахована у період дії воєнного стану, протягом якого відповідач звільняється від обов`язку її сплати на користь кредитора і суд вважає за можливе безпосередньо застосувати пункт 18 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, оскільки саме вказаним положенням урегульовані спірні правовідносини. 
За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивач про стягнення неустойки у розмірі 9335,72 гривень призводить до необґрунтованого безпідставного збагачення сторони позивача, та у період дії воєнного стану застосовано неправомірно, навіть у договорі про надання споживчого кредиту, без урахування заборони передбаченої п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є безпідставною, а тому в цій частині суд відмовляє в задоволенні позову. 
Щодо комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Позивач крім заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування ним також заявив до стягнення комісію за обслуговування кредиту в розмірі 4900,00 гривень.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Законом України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV Закон України «Про захист прав споживачів» був викладений в новій редакції, яка запровадила законодавче регулювання права споживача в разі придбання ним продукції у кредит (стаття 11) та визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача внаслідок їх несправедливості (стаття 18). Натомість, в частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) передбачалося, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Тобто була закріплена інша правова конструкція недійсності умов договору.
Аналізуючи зазначене, пункт кредитного договору №103501731 від 31 січня 2025 року і паспорт споживчого кредиту, які встановлюють обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту у розмірі 7% від суми кредиту, є несправедливим, та така умова договору є нікчемною, тому вимога щодо стягнення комісії не підлягає задоволенню. 
Отже, встановлення судом факту неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, вказує на обґрунтованість пред`явлених позовних вимог лише у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6568,76 гривень і процентами в сумі 5523,90 гривень, що визнається відповідачем. 
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Тому суд стягує частково з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у зв`язку зі зверненням з позовом до суду, а саме судовий збір в сумі 1392,88 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 625-627, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 10-13, 81, 141, 263, 265, 274, 279, 280, 282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою:АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014; 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд.30):
– заборгованість за кредитним договором №103501731 від 31 січня 2025 року в розмірі 12092,66 гривень (дванадцять тисяч дев`яносто дві гривні 66 коп.), з яких 6568,76 гривень сума заборгованості за основним зобов`язанням, 5523,90 гривень сума заборгованості за відсотками;
– судовий збір у розмірі 1392,88 гривень (одна тисяча триста дев`яносто дві гривні 88 коп).
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: Д.С. Бредун