Справа № 739/960/26
Провадження № 2-о/739/33/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року           м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді – Іващенка І.К.,
за участі секретаря судового засідання – Шкурат О.Г.,
участі:
заявника – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку окремого провадження, в місті Новгород-Сіверський, Чернігівської області справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області про встановлення факту належності на праві приватної власності частки житлового будинку,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області із зазначеною заявою, в якій просила встановити факт належності їй на праві власності частки житлового будинку АДРЕСА_1 .
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 . За твердженням заявника, вказана частка будинку була придбана заявницею у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.1978 року, посвідченого державним нотаріусом Голуб. Н.Е.
Вказує, що 21.02.2011 року КП «Новгород-Сіверським МБТІ» було проведено реєстрацію права власності, де також помилково зазначено дівоче прізвище « ОСОБА_4 ».
Заявниця зазначила, що звернулася до державного реєстратора з метою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про належне їй право власності на частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Державним реєстратором заявниці було відмовлено, з підстав різниці у прізвище.
На думку заявника, іншого способу підтвердити належність їй частки житлового будинку на праві приватної власності, окрім звернення до суду із заявою про встановлення відповідного юридичного факту, не існує.
Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 червня 2026 року відкрито окреме провадження у справі та призначено судовий розгляд.
В судовому засіданні заявниця підтримала заяву та просила її задовольнити. Додатково вказала, що така невідповідність у прізвище зумовлена тим, що 18.11.1978 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 і їй було присвоєно шлюбне прізвище « ОСОБА_6 ». Але в договорі купівлі-продажу від 06.12.1978 вказано дівоче прізвище « ОСОБА_4 », оскільки на той час паспорт заявниці не був змінений. Пояснила, що після смерті чоловіка ОСОБА_5 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 . І після одруження зараз у неї прізвище « ОСОБА_8 ».
Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву, де просив здійснювати розгляд справи без участі представника Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області. Заяву ОСОБА_1 просить задовольнити.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Суд встановив, що згідно договору від 06 грудня 1978 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_10 купила половину будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу про Державну реєстрацію прав КП «Новгород-Сіверське МБТІ» № 29063809 власником частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_10 .
Будинок № 63 розташований на належній заявнику земельній ділянці з кадастровим номером 7423610000:00:003:0192, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку.
Відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.10.1978, ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_11 про що зроблено актовий запис № 133. Після укладення шлюбу ОСОБА_10 присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 14 липня 1995 року.
Відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 06.08.2002, ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_7 про що зроблено актовий запис № 44. Після укладення шлюбу ОСОБА_12 присвоєно прізвище « ОСОБА_8 ».
Право власності на будинок було набуте заявницею до введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим відомості про це право в зазначеному реєстрі відсутні.
Державним реєстратором Прокопенко Л.І. було відмовлено ОСОБА_1 в проведенні реєстраційних дій, в зв`язку із суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме в зв`язку з різними прізвищами заявника.
Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядаються судом.
Згідно з ч. 2 цієї ж статті, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
За змістом п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявники не мають іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою.
Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Враховуючи те, що право власності заявника на будинок підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП «Новгород-Сіверська МБТІ» № 29063809, а також те, що на момент розгляду справи у заявника наявні оригінали правовстановлюючих документів на цей будинок, земельну ділянку, на якій він розташований, суд вважає, що вимога про встановлення факту належності житлового будинку на праві власності підлягає задоволенню. Суд враховує, що іншим шляхом заявник позбавлений можливості захистити свої права як власника будинку.
З огляду на викладене, суд вважає правильним заявлені вимоги задовольнити. Суд вважає, що в цьому випадку спір про право власності відсутній, оскільки неможливість підтвердження факту належності будинку на праві власності зумовлює неможливість здійснення його державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак жодним чином не свідчить про оспорювання будь-ким, у тому числі заінтересованою особою, права власності заявника на це майно.
На підставі викладеного, керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд-
У Х В А Л И В :
 
Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області про встановлення факту належності на праві приватної власності частки житлового будинку – задовольнити.
Встановити факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , на праві приватної власності частки житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом Голуб Н.Е.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.

Суддя:        І.К. Іващенко