СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
ун. № 759/9210/26
пр. № 3/759/2798/26 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року м.Київ
Суддя Святошинського районного суду міста Києва Косик Л.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали, які надійшли з Управління стратегічних розслідувань у місті Києві Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
за участю прокурора Мороза М.Ю., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
ВСТАНОВИВ:

До Святошинського районного суду міста Києва надійшли матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 172-6 КУпАП, тобто за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення № 9499 від 06 квітня 2026 року, ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, несвоєчасно, без поважних причин подав щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2023 рік, чим порушив вимоги статті 45 Закону України «Про запобігання корупції».
У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав та пояснив, що не мав обов`язку подавати декларацію за 2023 рік, оскільки після звільнення ним вже була подана декларація, яку він вважав достатньою для виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції».
Крім того, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього були відсутні відомості про отримані доходи, у зв`язку з чим, на його думку, він не мав можливості своєчасно подати декларацію.
Прокурор Мороз М.Ю. у судовому засіданні, вбачаючи в діях ОСОБА_1 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, просив притягнути його до адміністративної відповідальності та накласти стягнення у виді штрафу.
Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , думку прокурора, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суддя дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» правопорушення, пов`язане з корупцією - діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду головного державного інспектора відділу адміністрування акцизного податку управління контролю за підакцизними товарами Головного управління ДПС у місті Києві.
Вказана посада належить до посад державної служби категорії «В», у зв`язку з чим ОСОБА_1 , відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», був особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а отже суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом декларування та суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією.
Наказом Головного управління ДПС у місті Києві від 07 серпня 2023 року № 1189-о «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 14 серпня 2023 року.
Відповідно до статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єкти декларування зобов`язані подавати декларації у випадках, порядку та строки, визначені цим Законом.
Суд окремо зазначає, що обов`язок подання декларації, передбачений статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», є самостійним, персональним та строковим обов`язком суб`єкта декларування, який виникає безпосередньо з приписів закону та не ставиться у залежність від будь-яких додаткових умов, у тому числі від фактичної наявності чи відсутності доходів, повноти відомостей, якими володіє особа, або її суб`єктивного розуміння порядку виконання такого обов`язку.
Обов`язок подання декларації має імперативний характер та спрямований на забезпечення здійснення державою ефективного фінансового контролю за діяльністю осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єкт декларування щороку подає декларацію за минулий рік у визначений законом строк.
Відповідно до частини другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, зобов`язані подати декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Крім того, після припинення діяльності така особа зобов`язана подати декларацію за минулий рік у порядку, встановленому законом, якщо відповідний звітний період не був охоплений раніше поданою декларацією у повному обсязі.
Таким чином, припинення ОСОБА_1 виконання функцій держави у 2023 році не припинило його обов`язку щодо фінансового контролю, а навпаки зумовило необхідність належного виконання обов`язків декларування, пов`язаних як із припиненням діяльності, так і з поданням декларації після звільнення за відповідний звітний період.
Суд враховує, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану у 2022 році декларування зазнало тимчасових особливостей, однак Законом України щодо визначення порядку подання декларацій в умовах воєнного стану було відновлено здійснення заходів фінансового контролю, а з 12 жовтня 2023 року суб`єкти декларування зобов`язані були виконувати обов`язки з подання декларацій у визначені законом строки.
Отже, ОСОБА_1 , який припинив діяльність у 2023 році, повинен був подати декларацію після звільнення за 2023 рік у строк до 00 годин 00 хвилин 01 квітня 2024 року.
Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та відомостей Єдиного державного реєстру декларацій, ОСОБА_1 подав відповідну декларацію лише 10 квітня 2025 року о 16 годині 14 хвилин, тобто з пропуском встановленого законом строку більш ніж на один рік.
Такий значний строк прострочення свідчить не про одноразову помилку чи короткочасну перешкоду, а про тривале невиконання встановленого законом обов`язку, що саме по собі виключає можливість визнання причин пропуску строку поважними.
Частиною першою статті 172-6 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Безпосереднім об`єктом вказаного адміністративного правопорушення є встановлений законом порядок здійснення фінансового контролю щодо осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні строку подання декларації, тобто у її поданні після закінчення визначеного законом строку, за відсутності поважних причин.
Суб`єктом правопорушення є спеціальний суб`єкт - особа, яка відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язана подавати декларацію.
Суб`єктивна сторона правопорушення полягає у винному ставленні особи до невиконання встановленого законом обов`язку своєчасного подання декларації. При цьому для кваліфікації дій за частиною першою статті 172-6 КУпАП достатнім є встановлення факту несвоєчасного подання декларації без поважних причин, а також наявності у особи обов`язку таку декларацію подати.
Факт перебування ОСОБА_1 у статусі суб`єкта декларування підтверджується матеріалами справи, зокрема відомостями про займану ним посаду, наказом про звільнення, а також даними, що свідчать про припинення ним діяльності, пов`язаної з виконанням функцій держави, у 2023 році.
Факт несвоєчасного подання декларації підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру декларацій, згідно з якими декларацію подано 10 квітня 2025 року о 16 годині 14 хвилин, тобто після спливу встановленого законом строку.
Судом досліджено протокол про адміністративне правопорушення № 9499 від 06 квітня 2026 року, відомості з Єдиного державного реєстру декларацій, наказ ГУ ДПС у місті Києві від 07 серпня 2023 року № 1189-о, письмові матеріали справи, а також пояснення ОСОБА_1 , надані у судовому засіданні.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд виходить з того, що вони є належними, оскільки стосуються предмета доказування у справі; допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку; достовірними, оскільки узгоджуються між собою; а в сукупності - достатніми для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КУпАП.
Відповідно до статті 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.
Суд формує внутрішнє переконання на підставі сукупності доказів, які не містять суперечностей та взаємно доповнюють один одного.
Суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1 та не приймає їх як підставу для звільнення останнього від адміністративної відповідальності з огляду на наступне.
Насамперед суд зазначає, що подання декларації у зв`язку із припиненням діяльності та подання декларації після звільнення за відповідний звітний рік мають різне правове значення та спрямовані на забезпечення повноти фінансового контролю за різні періоди.
Декларація, яка подається у зв`язку із припиненням діяльності, охоплює період, не охоплений раніше поданими деклараціями, до моменту припинення виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Натомість декларація після звільнення за відповідний звітний рік подається за минулий рік у встановлений законом строк та забезпечує контроль за майновим станом особи за повний звітний період у випадках, передбачених законом.
Отже, сам факт подання ОСОБА_1 декларації після звільнення або декларації у зв`язку із припиненням діяльності не свідчить автоматично про належне виконання ним усіх обов`язків декларування, якщо така декларація не охоплювала належний звітний період у повному обсязі або не була подана у встановлений законом строк.
Суд виходить з того, що особа, яка перебувала на посаді державної служби та була суб`єктом декларування, повинна була усвідомлювати наявність у неї обов`язків фінансового контролю, а у разі виникнення сумнівів щодо виду декларації, строку або порядку її подання мала можливість звернутися до офіційних роз`яснень Національного агентства з питань запобігання корупції або самостійно перевірити відповідні відомості у персональному електронному кабінеті декларанта.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він вважав раніше подану декларацію достатньою, є його суб`єктивним тлумаченням вимог законодавства та не підтверджує наявності поважних причин пропуску строку подання декларації.
Неправильне розуміння особою вимог закону, помилкове тлумачення свого обов`язку або припущення про відсутність необхідності подання декларації не є об`єктивними перешкодами, які унеможливлювали своєчасне подання декларації.
Щодо доводів ОСОБА_1 про відсутність у нього відомостей про отримані доходи, суд зазначає таке.
Обов`язок подання декларації покладається персонально на суб`єкта декларування. Саме суб`єкт декларування повинен вживати необхідних і розумних заходів для отримання інформації, необхідної для заповнення декларації, зокрема щодо доходів, майна, банківських рахунків та інших відомостей, які підлягають декларуванню.
Відсутність у особи певної інформації про доходи на момент заповнення декларації сама по собі не свідчить про неможливість подання декларації у встановлений законом строк.
У разі відсутності окремих відомостей або виявлення неточностей у поданій декларації законодавство передбачає механізм подання виправленої декларації у встановлений строк після первинного подання.
Отже, відсутність повної інформації про доходи могла бути підставою для подальшого уточнення відомостей, але не звільняла ОСОБА_1 від обов`язку подати декларацію у визначений законом строк.
ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що він до спливу строку подання декларації вживав активних заходів для отримання відомостей про доходи, звертався до роботодавця, контролюючих органів, банківських установ чи інших джерел інформації, однак об`єктивно не міг отримати такі відомості.
Так само суду не надано доказів існування обставин непереборної сили, тривалої хвороби, технічної неможливості доступу до Реєстру декларацій або інших об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали своєчасне подання декларації.
Суд також враховує, що декларація була подана ОСОБА_1 лише 10 квітня 2025 року, тобто не одразу після нібито усунення перешкод чи отримання відомостей про доходи, а з пропуском строку більш ніж на один рік. Такий значний проміжок часу додатково спростовує доводи про наявність короткочасної або об`єктивної перешкоди для своєчасного виконання обов`язку.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наведені пояснення ОСОБА_1 не підтверджують наявності поважних причин несвоєчасного подання декларації та не спростовують фактичних обставин, встановлених судом.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган чи посадова особа встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності.
Суд формує внутрішнє переконання на підставі сукупності доказів, які не містять суперечностей та взаємно доповнюють один одного.
Згідно зі статтею 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , будучи суб`єктом декларування, мав обов`язок подати декларацію після звільнення за 2023 рік у встановлений законом строк, однак подав її лише 10 квітня 2025 року о 16 годині 14 хвилин, тобто несвоєчасно.
Доказів наявності поважних причин пропуску строку подання декларації суду не надано, а доводи ОСОБА_1 про відсутність обов`язку подання декларації та відсутність відомостей про доходи не спростовують встановленого факту несвоєчасного подання декларації без поважних причин.
За таких обставин у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 КУпАП.
Вирішуючи питання про вид та розмір адміністративного стягнення, суд відповідно до статті 33 КУпАП враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Суд враховує, що правопорушення, передбачене частиною першою статті 172-6 КУпАП, належить до адміністративних правопорушень, пов`язаних з корупцією, та посягає на встановлений законом порядок фінансового контролю, який має важливе значення для забезпечення прозорості діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави.
Разом з тим суд бере до уваги, що матеріали справи не містять даних про повторність вчинення ОСОБА_1 аналогічного адміністративного правопорушення, а також не встановлено обставин, що обтяжують відповідальність.
Обставин, які відповідно до статті 34 КУпАП пом`якшують відповідальність ОСОБА_1 , судом не встановлено.
Обставин, які відповідно до статті 35 КУпАП обтяжують відповідальність ОСОБА_1 , судом також не встановлено.
З урахуванням характеру правопорушення, тривалості пропуску строку подання декларації, особи правопорушника, відсутності встановлених обтяжуючих обставин, суд вважає необхідним і достатнім накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини першої статті 172-6 КУпАП.
Відповідно до статті 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні у справі про адміністративне правопорушення у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Станом на 2026 рік судовий збір у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення становить 665 гривень 60 копійок.
Керуючись статтями 33, 34, 35, 40-1, 245, 251, 252, 280, 283, 284, 294 КУпАП, статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», суд,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 гривень 60 копійок.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови, а у разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати штрафу у строк, встановлений статтею 307 КУпАП, постанова підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому законом, із наслідками, визначеними статтею 308 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя:        Косик Л.Г.