ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2594/26 Справа № 193/859/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кащук Д. А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,
суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.,
сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА»,
відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Кащуком Д.А. у сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 24 жовтня 2025 року, 

ВСТАНОВИВ

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 жовтня 2022 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №455147-КС-001 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з умовами договору ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальниці грошові кошти у розмірі 7 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальниця зобов`язалася повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором.
Відповідачка належним чином не виконала зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилася заборгованість. Станом на 15.05.2025 року заборгованість становить 22 170,31 грн, з яких: 7 000,00 грн – прострочені платежі по тілу кредиту; 14 120,31 грн – прострочені платежі по процентах, 1 050,00 грн – прострочені платежі за комісією. 
У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у вказаному розмірі, а також сплачений ним судовий збір.
Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором №455147-КС-001 про надання кредиту від 20.10.2022 року у розмірі 22 170,31 гривень, з яких: 7 000,00 грн – прострочені платежі по тілу кредиту; 14 120,00 грн – прострочені платежі по процентах; 1 050,00 грн – прострочені платежі за комісією.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалених судовим рішенням просить списати нараховані відсотки та комісію, а також судові витрати, які покладені на неї оскаржуваним рішенням. У разі відмови просить залишити до стягнення лише тіло кредиту 7 000,00 грн. врахувавши її вимушене проживання за кордоном, статус одинокої матері та надання фінансової допомоги сину-УБД, а також наявність неповнолітньої дитини. 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», посилаючись на безпідставність апеляційної скарги відповідачки, доведеність та обґрунтованість позовних вимог, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 024 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідачки не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується зібраними у справі доказами, що 20.10.2022 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір №455147-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», за яким встановлено, що Товариство надає клієнту кредит для придбання товарів (робіт, послуг), для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника в розмірі 7000,00 грн, строком на 16 тижнів, строк дії договору - до 09.02.2023; стандартна процентна ставка за кредитом - 2% в день (фіксована); денна процентна ставка за кредитом – 1,16272505 в день (фіксована), комісія за надання кредиту – 1050,00 грн, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту – 14720,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка – 12248,27 грн.
Договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом - одноразовим ідентифікатором UA-9478 і Товариством.
Відповідно до квитанції №530971721 на рахунок ОСОБА_1 20.10.2022 року перераховано 7000,00 гривень.
Вказане також підтверджується й інформацією від АТ «Універсал Банк, згідно якої платіжна картка № НОМЕР_1 , на яку перераховано кошти позивачем, емітована саме на ім`я відповідачки ОСОБА_1 .
До того ж, з виписки про рух грошових коштів на рахунку згаданої банківської картки видно, що 20.10.2022 відбулося зарахування на неї грошових коштів у розмірі 7000 грн. 
Із розрахунку заборгованості за кредитом встановлено, що станом на 14.05.2025 року ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «БіІЗНЕС ПОЗИКА» у сумі 22 170,31 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту – 7000,00 грн, суми заборгованості по відсотках – 14120,31 грн. та суми прострочених платежів за комісією – 1050,00 грн. 
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.
Відповідно до ч. 1 ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг №2664-III договір про надання фінансових послуг, якщо інше не передбачено законом, повинен містити підписи сторін.
Відповідно до ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання в тому числі "електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (абз. 3 ч. 1 ст. 12). У свою чергу згідно з визначенням одноразового ідентифікатора, наведеного у п. 6 ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Саме у такий спосіб було підписано кредитний договір №455147-КС-001 від 20.10.2022 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 , що останньою та не спростовано.
Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 Цивільного кодексу України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
При цьому у відповідності до ч. 3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; стаття 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних. Аналогічна норма міститься й у частині першій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 31.08.2022 у справі №280/4456/20, від 09.02.2023 у справі №640/7029/19, від 09.06.2023 у справі №280/4461/20.
Відповідачкою факт отримання кредитних коштів не заперечується.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення сторонами кредитного договору №455147-КС-001 від 22.10.2022 року та отримання позичальником кредитних коштів у сумі 7000,00 грн; встановивши неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом і комісії, колегія дійшла погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» за вказаним договором заборгованості за по тілу кредиту в сумі 7000,00 грн, прострочених процентів у розмірі 14 120,31 грн та комісії у розмірі 1050,00 грн.
Зазначена вище заборгованість підтверджується представленим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачкою.
Крім того, проценти за користування кредитом нараховані у межах строку кредитування, погодженого сторонами. 
Щодо доводів апеляційної скарги в частині нарахованої позивачем заборгованості за комісією, колегія зазначає наступне.
У пункті 2.5 кредитного договору №455147-КС-001 від 20.10.2022 року погоджено, що комісія за надання кредиту становить 1 050,00 грн.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Однак, умовами кредитного договору погоджено фіксовану одноразову комісію за надання кредиту. Будь-яких умов про оплатність послуг (нарахування комісії) послуг з надання інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, - кредитний договір №455147-КС-001 від 20.12.2022 року не містить.
З огляду на викладене вище, судом не встановлено нікчемність положень пункту 2.5 кредитного договору №455147-КС-001 від 20.10.2022 року щодо нарахування позивачем одноразової комісії за надання кредиту в розмірі 1 050,00 грн.
Доказів оспорення договору №455147-КС-001 від 20.10.2022 року, або певних його умов, зокрема, щодо нарахування комісії, - суду не надано; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, а тому не приймаються апеляційним судом.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 27 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: