ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/5062/24 пров. № А/857/31726/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року (ухвалене головуючим-суддею Ващиліним Р.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної податкової служби України (далі – ДПС України, відповідач 1), Державної казначейської служби (далі – ДКС України, відповідач 2), в якому просив визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень ДПС України стосовно умисного систематичного невиконання п.3 ст.13 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551), стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДПС України вартість його санаторно-курортного оздоровлення в ДП “Клінічний санаторій Карпати” в розмірі 24000,00 грн згідно п.3 ст.13 Закону №3551, стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень ДПС України матеріальну шкоду в розмірі 10500,00 грн та моральну шкоду в розмірі 25500,00 грн, зобов`язати співвідповідача по справі ДКС України належним чином виконати судове рішення про стягнення з відповідача по справі на його користь грошових коштів за даним судовим рішенням по справі.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.10.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважає його помилковим, необґрунтованим, незаконним, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просить його скасувати та задовольнити позовні вимоги повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 15.02.2010 його було звільнено з органів ДФС України у відставку за станом здоров`я, так як під час виконання службових обов`язків став інвалідом ІІІ групи і згідно законодавства України - має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни. Вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на докази, які свідчать про умисне невиконання відповідачем вимог Закону №3551.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ДПС України - Фітас Є.В. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивач 15.02.2010 звільнений за станом здоров`я з органів Державної податкової адміністрації України у відставку за станом здоров`я.
Дана обставина встановлена судовими рішеннями у справах №308/11958/18, №308/11674/16-а за участю тих самих осіб, які набрали законної сили.
ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, що засвідчується наявною в матеріалах справи копією посвідчення від 18.04.2018 серії НОМЕР_1 та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.
23.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до ДПС України із заявою, в якій наголосив на своєму праві на отримання санаторно-курортної путівки для оздоровлення на підставі п.3 ст.13 Закону №3551, для отримання якої надав рахунок-фактуру №СК-0000186 від 22.05.2024 в ДП “Клінічний санаторій Карпати ПАТ “Укрпрофоздоровниця”.
До поданої заяви долучив копію посвідчення серії НОМЕР_1 та рахунок-фактуру №СК-0000186 від 22.05.2024.
Вважаючи протиправною бездіяльність ДПС України щодо не виконання вимог п.3 ст.13 Закону №3551, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що право на отримання грошової компенсації вартості такого в позивача ще не настало.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначено Законом №3551, яким врегульовано забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
За змістом п.3 ч.1 ст.13 Закону №3551, інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільги, серед яких безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України. Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи. За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію : особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Постановою Кабінету Міністрів України №785 від 17.06.2004 було затверджено Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян (далі - Порядок №785, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених, в тому числі Законом №3551.
Згідно п.2 Порядку №785, грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 62 Закону України “Про жертви нацистських переслідувань”, за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Підставою для виплати грошової компенсації є заява про виплату грошової компенсації, посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку, облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.
Згідно п.6 Порядку №785, грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки.
Для осіб, які не перебувають на обліку для санаторно-курортного лікування, вперше грошова компенсація виплачується у разі звернення із заявою через два роки після набрання чинності Законом України “Про внесення змін до статті 13 Закону №3551”.
Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).
Аналіз приведених вище норм дає підстави для висновку, що особа з інвалідністю набуває права на отримання грошової компенсації лише через два роки після звернення з відповідною заявою для виділення путівки, або із заявою про виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки та обов`язково перебували на обліку для забезпечення санаторно-курортною путівкою або грошовою компенсацією.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 із заявою на отримання грошової компенсації за неодержані безоплатні санаторно-курортні путівки за 2024 рік звернувся до ДПС України 23.06.2024.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що право на отримання відповідної компенсації (за 2024 рік), згідно положень п.2, 6 Порядку №785, виникне у ОСОБА_1 лише у 2026 році якщо протягом цих двох років він не одержить безоплатних санаторно-курортних путівок.
Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.
Колегія суддів також зазначає, що положення п.3 ч.1 ст.13 Закону №3551 зупинені на 2024 рік Законом України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” №3460-IX від 09.11.2023.
Таким чином, станом на 2024 рік призупинено забезпечення путівками осіб з інвалідністю внаслідок війни, а також отримання ними грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування.
Крім зупинення дії положення п.3 ч.1 ст.13 Закону №3551 на 2024 рік Законом №3460-IX, звернення позивача до суду за захистом його порушеного права є передчасним, оскільки позов подано до закінчення дворічного строку, встановленого законодавством, для отримання компенсації, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України, дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, ухвалене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року по справі №260/5062/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук