ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
28.05.2026	Справа № 910/3349/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Білоцерківської окружної прокуратури (09100, Київська область, м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, буд. 38-А; ідентифікаційний код: 0290999621) в інтересах держави в особі 
1. Білоцерківської міської ради (09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15; ідентифікаційний код: 26376300)
2. Північного офісу Держаудитслужби (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 18; ідентифікаційний код: 40479560)
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/7; ідентифікаційний код: 44378553)
2. Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської Міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» (09119, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ігоря Зінича, буд. 7; ідентифікаційний код: 01994617)
про визнання додаткових угод до договору недійсними та стягнення 351502,05 грн.
Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
25.03.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради а Північного офісу Держаудитслужби з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» та Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської Міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» про визнання додаткових угод до договору недійсними та стягнення 351502,05 грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор стверджує, що за час виконання Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 сторони безпідставно, необґрунтовано, без документального підтвердження коливання ціни за одиницю товару на ринку, в порушення ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», шляхом укладення додаткових угод до договору збільшили ціни на товар.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2026 відкрито провадження у справі №910/3349/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилам спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
27.04.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.
27.04.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача 2 надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.
30.04.2026 прокурором подана відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.
Відповідач 1 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву у визначений судом у відповідності до господарського процесуального закону строк не скористався, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/3349/26 відповідач 1 повідомлявся належним чином шляхом отримання ухвал суду в своєму електронному кабінеті.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Комунальним некомерційним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» проведено закупівлю UA-2023-12-18-019049-a за предметом: «Електрична енергія», за результатами якої з Товариством з обмеженою відповідальністю «Український струм» укладено Договір про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024.
Відповідно до п. 5.1 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 ціна електричної енергії, що постачається Постачальником за цим Договором становить 8,390160 грн, за 1 кВт*год з ПДВ, складові частини ціни зазначаються в додатку 2 «Комерційна пропозиція» до цього Договору.
Згідно п. 5.13 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 факт зміни ціни на електричну енергію оформлюється відповідною додатковою угодою. Сторони мають право в такій додатковій угоді встановити, що змінена ціна починає діяти як з дати укладання додаткової угоди, дати ініціативного листа, так і з першого числа місяця в якому така додаткова угода укладена згідно 4, 3 ст. 631 Цивільним кодексом України.
Пунктом 14.3 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 визначено, що всі зміни та доповнення до цього Договору повинні бути письмово оформлені, скріплені підписом уповноважених осіб та печатками Постачальника та Споживача.
При цьому, пунктом 14.4 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 передбачено, що Постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов Договору Споживача не пізніше, ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право Споживача розірвати Договір. Постачальник зобов`язаний повідомити Споживача в порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про право припинити дію договору без сплати будь-яких штрафних санкцій чи іншої фінансової компенсації Постачальнику, якщо Споживач не приймає нові умови.
Відповідно до п.14.5 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 зміни умов Договору Сторони оформлюють шляхом підписання Додаткової угоди, яка набуває чинності з моменту її підписання Сторонами (якщо Сторони не погодять інший термін (строк) набрання чинності Додатковою угодою) та є невід`ємною частиною Договору. Сторони можуть дійти згоди застосувати ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України у разі укладання Додаткової угоди.
Пунктом 14.6 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 визначено, що істотні умови Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 року №1178.
Згідно вимог п.14.6.2 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, Постачальник має право письмово звернутись до Споживача з відповідною пропозицією, при цьому, така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обгрунтованою і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ (або документи), що підтверджує збільшення середньозваженої ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару в тих межах/розмірах, на які Постачальник пропонує змінити ціну товару. Документ (або документи), що підтверджує збільшення ціни товару, повинен містити дані щодо середньозваженої ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару на момент укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару та середньозваженої ціни за відповідний період (10 днів/20 днів відповідного місяця/місяць) на момент письмового звернення Постачальника до Споживача щодо збільшення ціни і повинен бути наданий у формі належним чином оформленої довідки/інформації (або в іншій документальній формі), виданої торгово-промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики або роздруківки (скрін-копії) з веб-сайту ДП «ОПЕРАТОР РИНКУ».
В подальшому, між КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український струм» було укладено 4 додаткові угоди, а саме:
06.03.2024 укладено додаткову угоду №1 про зміну ціни за одиницю товару до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п.2 Додатку 2 до Договору: ціна 1 кВт/год. електричної енергії становить 7,498102 грн. з ПДВ;
04.06.2024 укладено додаткову угоду №2 про зміну ціни за одиницю товару до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п.2 Додатку 2 до Договору: ціна 1 кВт/год. електричної енергії становить 8,939540 грн. з ПДВ. При цьому, Сторони досягли згоди збільшити ціну електричної енергії за Договором з 4,1183783 грн. до 5,319577 грн. за 1 кВт/год електричної енергії без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ;
02.07.2024 укладено додаткову угоду №3 про зміну ціни за одиницю товару до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п. 2 Додатку 2 до Договору: ціна 1 кВт/год. електричної енергії становить 10,725894 грн. з ПДВ. При цьому, Сторони досягли згоди збільшити ціну електричної енергії за Договором з 5,319577 грн. до 6,808205 за 1 кВт/год електричної енергії без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ;
20.12.2024 сторонами укладено додаткову угоду №4 про зменшення суми Договору та кількості проданої електричної енергії до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п.2 Додатку 2 до Договору: ціна Договору становить 1860188,45 грн., а кількість проданої електричної енергії 196301 кВт/год.
Укладаючи додаткові угоди, сторони вказали, що підставою для внесення змін до первинного договору є коливання ціни електричної енергії на ринку та посилалися на Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178.
Як вказує прокурор, підставою укладення деяких додаткових угод слугували скриншоти з графіками, надані Товариством з обмеженою відповідальністю «Український струм».
Зокрема, по Додатковій угоді №2 від 04.06.2024 - скриншот з графіками про «Результати торгів», де міститься інформація про середньозважені ціни ВДР та РДН станом на травень 2024 року, та відсоткове значення, а саме травень 2024, ціна РДН ОЕС України 4221,92 грн./МВт.год., +26,64%.
Однак, як вказує прокурор, даний скриншот не може слугувати підтвердженням факту коливання ціни на ринку, оскільки не містить інформацію про підтвердження факту коливання ціни на ринку в період між укладанням Додаткової угоди №1 та Додаткової угоди №2. Діюча з лютого 2024 року за Додатковою угодою №1 ціна за 1 кВт/год. електричної енергії 7,498102 грн. з ПДВ. (4,1183783 грн. без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ.) в порівнянні з даними АТ «Оператор ринку» (3,51482 грн. за 1 кВт/год. без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ) вже була вище на 17,17 % за ринкову.
Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Український струм» ініціювало укладення Додаткової угоди № 2, та збільшення ціни ще на 19,22%.
По Додатковій угоді №3 від 02.07.2024 – скриншот з графіками про «Результати торгів», де міститься інформація про середньозважені ціни ВДР та РДН станом на червень 2024 року, та відсоткове значення, а саме червень 2024, ціна РДН ОЕС України 5403,38 грн./МВт.год., +27,98%.
За вказаною додатковою угодою №3 ціна електричної енергії зросла ще на 27,98%.
Втім, як вказує прокурор, даний скриншот не може слугувати підтвердженням факту коливання ціни на ринку, оскільки не містить інформацію про підтвердження факту коливання ціни на ринку в період між укладанням Додаткової угоди №2 та Додаткової угоди №3.
Отже, внаслідок укладення додаткових угод відбулось збільшення ціни за одиницю товару на 65,3%. Таким чином, враховуючи не підтвердження факту коливання ціни під час укладання Додаткових угод №2 та №3 у порівнянні з Договором №0101/115 відповідач безпідставно підвищив ціну за одиницю товару більше, ніж на 10%, що суперечить вимогам пункту другого частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Зважаючи на викладені обставини, додаткові угоди №2 та №3 до Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 укладені всупереч Закону України «Про публічні закупівлі», а тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, а безпідставно отримані грошові кошти – стягненню з відповідача на користь міської ради.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
На підставі ч. ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист таких інтересів, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави та нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених до його компетенції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно положень ч. ч. 3 та 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, за якими у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, передбачені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також указує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Виконання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судову процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини (аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у пункті 68 постанови від 18.12.2025 у справі № 160/4161/24).
Виключність звернення прокурора до суду в порядку представництва інтересів держави полягає у субсидіарному (додатковому) характері цієї функції, яка може бути реалізована лише за умови дотримання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
Дана позовна заява становить особливу суспільну значущість та винятковий суспільний інтерес, оскільки її предметом є правовий спір, що безпосередньо стосується питання бюджетних коштів, які є матеріальною основою держави, а недотримання вимог чинного законодавства щодо необхідності повернення грошових коштів до бюджету - порушує економічні інтереси держави.
Ключовим для застосування норм ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є поняття «інтерес держави». Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Обставини вчинення та наслідки діянь Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» для економіки держави свідчать про невідповідність указаних фактів як правовій природі здійснення публічних закупівель у цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства. Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання. Близька за змістом правова позиція висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 25.08.2022 у справі № 904/6691/20 (910/18605/19).
Додержання всіма учасниками суспільних відносин принципу законності, закріпленого у ст. 68 Конституції України (кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей), є обов`язковою передумовою досягнення загальнонаціональної мети Українського народу – побудови демократичної, соціальної, правової держави. Захист інтересів держави в бюджетній сфері являє собою комплексний процес, що забезпечує фінансову безпеку країни та реалізацію її соціально-економічних функцій.
Бюджетна система України - сукупність державного бюджету та місцевих бюджетів, побудована з урахуванням економічних відносин, державного і адміністративно-територіальних устроїв і врегульована нормами права (п. 5 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).
Бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципах єдності бюджетної системи, збалансованості, повноти, обґрунтованості, справедливості та неупередженості. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету. Під витратами бюджету розуміють видатки бюджету, надання кредитів з бюджету, погашення боргу та розміщення бюджетних коштів на депозитах, придбання цінних паперів. Видатками бюджету є кошти, спрямовані на виконання бюджетних програм, передбачених відповідним бюджетом (п.п. 13, 14 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).
Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 указаного Кодексу визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.
У свою чергу, практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України «Про публічні закупівлі», метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.
Так, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників і максимальної економії, ефективності та пропорційності.
Склад доходів місцевих бюджетів визначається Бюджетним кодексом України (ст. 63 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Відповідно до ст. 71 Бюджетного кодексу України передбачено, що складовою частиною доходів бюджету розвитку місцевих бюджетів є кошти, отримані від капітальних трансферт (субвенцій) з інших бюджетів.
За змістом ч. 1 ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Таким чином, нормами ст.ст. 142 та 143 Конституції України, ст. 7 Бюджетного кодексу встановлено основні принципи регулювання бюджетних відносин в Україні, які деталізовано у п. 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» щодо джерел наповнення бюджету для забезпечення потреб суспільства та держави.
Відтак, правовідносини, що є предметом даного спору, пов`язані зі сферою формування та виконання місцевого бюджету. Вищевказані порушення зумовлюють до розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання, що призводить порушення бюджетних інтересів міської громади та територіальній громаді і державі в цілому. В умовах складної економічної ситуації, спричиненої збройною агресією рф, загостреною є проблема із наповненням державного і місцевого бюджетів, а тому пріоритетним напрямом представницької діяльності є забезпечення своєчасного та ефективного реагування прокурорів на факти неналежного використання бюджетних коштів та своєчасного їх надходження до бюджетів усіх рівнів.
Бюджет є однією із головних ланок фінансування системи країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій, що є вкрай важливим в умовах повномасштабної агресії рф. Використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства у сфері публічних закупівель порушує інтереси держави в цілому, оскільки ослаблюються економічні основи місцевого самоврядування, що безумовно порушує інтереси держави та становить суспільний інтерес, який має неабияке виняткове значення для суспільства. Також спірні правовідносини містять ознаки виключного випадку для прокурорського реагування, оскільки за наявності факту очевидної бездіяльності компетентного суб`єкта владних повноважень щодо невизнання договору про закупівлю робіт недійсним, інтереси держави можуть бути поновлені за ініціювання їх захисту прокурором в межах повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
В період дії воєнного стану в Україні вагомою є потреба усебічно забезпечити захист інтересів держави Україна та стабільність конституційного правопорядку, тому ненадходження відповідних коштів до місцевого бюджету порушує економічні інтереси держави та територіальної громади та беззаперечно становить суспільний або публічний інтерес, що повинен захищатися державою та потребує прокурорського реагування у межах наданої Конституцією України компетенції.
В умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період. Тому пред`явлення позову прокурором у цьому випадку зумовлено очевидним порушенням інтересів держави в бюджетній сфері, спрямоване на дотримання принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання, забезпечення їх використання за цільовим призначенням для задоволення відповідних потреб територіальної громади та суспільства.
Проте порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг. Такі дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» створюють загрозу економічній безпеці держави, порушують порядок проведення публічних закупівель, зокрема їх конкурентну складову, надають підстави для корупційних проявів, безпідставно нівелюють принципи конкуренції при здійсненні закупівель, що призводить до порушення інтересів держави у вказаній сфері суспільних відносин.
Щодо органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У даному випадку уповноваженим суб`єктом владних повноважень щодо захисту інтересів держави у правовідносинах при здійсненні публічних закупівель є Білоцерківська міська рада.
Згідно п.п. 4 п. 6-1 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні – це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади – жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Частиною другою статті 10 вказаного Закону передбачено, що сільські та міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами.
За змістом ст. 142 Конституції України та ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є, у тому числі, доходи місцевих бюджетів, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.
Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, у тому числі, доходи місцевих бюджетів, інші кошти. Під правом комунальної власності розуміють право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Частиною 1 статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю.
Відповідно до вимог ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Так, згідно із Статутом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок», затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради « 23» лютого 2023 року № 3553-37-VIII, засновником (Власником) Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» є Білоцерківська міська територіальна громада в особі Білоцерківської міської ради. КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» є підзвітним та підконтрольним Засновнику (п. 1.4. Статуту).
Пунктом 4.3. Статуту передбачено, що КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» здійснює некомерційну господарську діяльність, організовує свою діяльність відповідно до фінансового плану, затвердженого Засновником, самостійно організовує виконання та надання послуг за цінами (тарифами), що визначаються в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Джерелами формування майна та коштів КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» є комунальне майно, передане Підприємству відповідно до рішення про його створення, кошти місцевого бюджету (бюджетні кошти) та ін. (п.п.6.3.1., 6.3.2. Статуту).
Згідно з інформацією Білоцерківського управління Державної казначейської служби України Київської області від 11.02.2026 № 02-10-08/198 Договір №0101/115 від 01.01.2024 оплачено за рахунок коштів місцевого бюджету.
Таким чином, з огляду на норми ч. 1 ст. 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 26 Бюджетного кодексу України, відносини, які виникли між Білоцерківською міською радою як органом місцевого самоврядування та КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» (який є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня) будуються на засадах підконтрольності та підпорядкованості в частині одержання і витрачання бюджетних коштів.
Відповідно до ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Листом від 03.03.2026 №50-2162вих-26 окружною прокуратурою повідомлено Білоцерківську міську раду про наявні порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та вжиття з боку міської ради заходів представницького характеру.
Згідно з інформацією Білоцерківської міської ради № 1462/01-11 від 23.03.2026, заходи не вживались, та рада просить Білоцерківську окружну прокуратуру у разі наявності правових підстав та можливості, сприяти Білоцерківській міській територіальній громаді в особі Білоцерківської міської ради в захисті її прав, у тому числі шляхом подачі позову до суду.
З огляду на викладене, у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради через їх порушення, що полягає у неналежному виконанні КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» обов`язків щодо дотримання принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання, забезпечення їх використання за цільовим призначенням для задоволення відповідних потреб територіальної громади та суспільства, та своєчасному невідхиленні пропозиції учасника закупівлі ТОВ «Український струм» при проведенні відкритих торгів у закупівлі UA-2023-12-18-019049-a, а також через нездійснення міською радою у порушення ст. 145 Конституції України визначених ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноважень щодо звернення до суду на захист інтересів територіальної громади для забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Крім того, уповноваженим суб`єктом владних повноважень щодо захисту інтересів держави у сфері публічних закупівель є Північний офіс Держаудитслужби.
Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 названого Закону).
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Закону контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом проведення моніторингу закупівлі у порядку, встановленому Законом України «Про публічні закупівлі», проведення перевірки закупівель, а також під час державного фінансового аудиту та інспектування.
Порядок та підстави проведення органом державного фінансового контролю перевірок закупівель встановлюється Кабінетом Міністрів України. При цьому на підставі п.п. 8, 10 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
За п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю та здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п.п. 1, 3 п. 3 указаного Положення). Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме - звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз.абз. 1, 3 п.п. 9 п. 4 цього Положення).
Згідно з п.п. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Відповідно до п.п. 1, 3 Положення про Північний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23, Північний офіс Держаудитслужби підпорядковується Держаудитслужбі та є її міжрегіональним територіальним органом. Основним завданням Офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби на території Вінницької, Житомирської, Київської, Черкаської, Чернігівської областей та в м. Києві. Зокрема, у місті Києві та на території Київської області реалізацію державного фінансового контролю здійснює апарат Офісу.
Таким чином, у даному випадку, саме Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, у тому числі й у сфері здійснення публічних закупівель.
Верховний Суд у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №906/296/18, від 20.02.2019 у справі №912/894/18, від 10.04.2019 у справі №909/569/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18, від 21.05.2019 у справі №912/895/18, від 29.05.2019 у справі №909/545/18, від 20.11.2019 у справі №912/2887/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 01.09.2020 у справі 911/1534/19, від 06.10.2020 у справі №905/121/19 неодноразово вказував на наявність у Державної аудиторської служби України права на звернення до суду з позовами про визнання недійсними договорів про закупівлю та сформував однозначний правовий висновок, згідно з яким ця служба є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у таких правовідносинах.
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. При цьому, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Білоцерківською окружною прокуратурою листом від 03.03.2026 №50- 2163вих-26 повідомлено Північний офіс Держаудитслужби про факт порушення вимог законодавства про публічні закупівлі і законодавства про економічну конкуренцію з боку замовника КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» і учасника ТОВ «Український струм» при проведенні закупівлі UA-2023-12-18-019049-a.
Однак, відповіді від Північного офісу Держаудитслужби також не отримано.
Крім того, листами Білоцерківської окружної прокуратури від 20.03.2026 повідомлено Білоцерківську міську раду і Північний офіс Держаудитслужби про вжиття заходів представницького характеру в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» шляхом скерування до суду позову про визнання недійсним договору про закупівлю робіт та застосування наслідків недійсності правочину.
Вказане свідчить про те, що позивачами, яким достовірно відомо про вищевказані порушення, жодні заходи щодо пред`явлення позову не вживаються, що свідчить про свідоме нездійснення органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах своїх повноважень, та змушує прокурора самостійно звернутися з позовом до суду в інтересах держави відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 зроблено висновок, згідно з яким прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗаконуУкраїни «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після одержання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Внаслідок нездійснення позивачами належних заходів реагування – інтереси держави залишаються незахищеними. У зв`язку із викладеним, у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 04.04.2019 у справі №924/349/18, від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/19.
Таким чином, наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Білоцерківської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби шляхом пред`явлення цього позову обґрунтовується: - наявними порушеннями інтересів держави у бюджетній сфері та необхідністю їх захисту, адже вищевказані порушення зумовлюють до розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання, що призводить порушення бюджетних інтересів міської громади та територіальній громаді і державі в цілому; – органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не вжили жодних заходів самостійно на захист інтересів держави.
Вказане свідчить про нездійснення позивачами захисту інтересів держави, яке проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноважених суб`єктів владних повноважень – вони обізнані про порушення інтересів держави, мають відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертаються.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у п. 5.6 постанови від 16.04.2019 у справі №910/3486/18, прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Прокурором дотримано вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», на виконання яких попередньо, до пред`явлення позову, листами повідомлено позивачів про прийняття рішення стосовно представництва інтересів держави шляхом пред`явлення до суду вказаного позову.
На підставі викладеного, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді. Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод про збільшення цін на товар після укладення договору про закупівлю, не сприяє раціональному та ефективному використанню бюджетних коштів і створює загрозу порушення інтересів держави. Як наслідок, укладення додаткових угод з порушенням вимог законодавства може призвести до необхідності додаткового витрачання коштів з бюджету, та свідчить про нераціональне та неефективне використання бюджетних коштів, що створює загрозу порушення інтересів держави у бюджетній сфері.
Укладенням додаткових угод до Договору про закупівлю електричної енергії №0101/115 від 01.01.2024 порушено матеріальні інтереси, оскільки з урахуванням цих угод КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок» отримав менше електричної енергії у порівнянні з первісним договором за значно вищою ціною. Відповідач 2 є стороною недійсних правочинів, та особою, за рахунок якої Відповідачем 1 безпідставно набуто стягувані грошові кошти.
Відповідно до ст. 57 Бюджетного кодексу України право бюджетних установ на витрачання бюджетних асигнувань, передбачених у кошторисах поточного року, припиняється 31 грудня поточного року.
Згідно з п. 2.4 Порядку бухгалтерського обліку окремих активів та зобов`язань бюджетних установ та внесення змін до деяких нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.04.2014 № 372, суми коштів, які надходять у поточному бюджетному періоді на реєстраційні, спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в органах Казначейства, або поточні рахунки, відкриті в установах банків (крім власних надходжень), як повернення дебіторської заборгованості, яка виникла у попередніх бюджетних періодах перераховуються до доходів загального фонду відповідного бюджету.
Так, Верховним Судом зроблено висновок щодо застосування норм статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України (в контексті того, що під час розгляду позову про визнання правочину недійсним відповідачами мають бути всі учасники (сторони) цього правочину). Зазначено, що проаналізувавши аргументи щодо відступу від висновку, Великої Палати Верховного Суду, вивчивши зміст та мотиви її постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), Велика Палата констатує, що позов, який пред`являється особою, яка не була учасником правочину про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову саме через неналежність відповідача, зокрема через те, що не всі сторони правочину є сторонами справи. Так само суд діє у випадку, якщо предметом правочину є майно, яке належить кільком особам на праві спільної власності, залучаючи відповідно до вимог ЦПК України до участі у справі співвідповідачами (належними відповідачами) усіх співвласників.
Стороною договору є КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок», який є розпорядником бюджетних коштів, закупівля електричної енергії здійснювалась за кошти місцевого бюджету. З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Український струм» та Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської Міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» у вказаних правовідносинах виступають відповідачами. Аналогічна позиція щодо визначення сторін у справі визначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2024 року у справі №924/564/22.
Наслідком порушення вимог Закону «Про публічні закупівлі» є нераціональне використання бюджетних коштів, що в свою чергу свідчить про наявність саме публічного (державного) інтересу, а не приватного інтересу суб`єкта закупівлі.
Тому нераціональне використання Відповідачем 2 бюджетних коштів, в тому числі при виконанні Договору від 01.01.2024, має наслідком порушення фактично публічних інтересів (інтересів держави), оскільки Замовник є учасником бюджетного процесу та реалізує публічну функцію розпорядника бюджетних коштів. З урахуванням викладеного, звернення до суду прокурора є обґрунтованим, приймаючи до уваги, що спірні правовідносини виникли у 2024 році, однак уповноваженими органами заходів до усунення порушень та фактичного стягнення безпідставно сплачених коштів не вжито, хоча достеменно було відомо про дані обставини. Вказане свідчить про бездіяльність органів, уповноважених державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах. Слід зазначити, що закон не зобов`язує прокурора подавати позови в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/2/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 11.08.2021 у справі № 927/719/20, від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, від 05.08.2021 у справі № 911/1236/20.
Таким чином, звернення прокурора до суду в інтересах держави, а саме Білоцерківської міської ради та Північного офісу Державної аудиторської служби України є правомірним і виправданим, оскільки, як зазначалося вище, вказаними органами самостійно таких заходів не вжито і, як наслідок, інтереси держави залишилися незахищеними.
Водночас, у рішенні ЄСПЛ від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд наголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнено діями чи недоглядом органів влади відповідної держави. Подання позову прокурором за таких умов є єдиним ефективним засобом поновлення порушених інтересів держави та у даному випадку прокурор виступає не як альтернативний, а як єдиний можливий суб`єкт звернення до суду, забезпечуючи європейський принцип рівності сторін у процесі шляхом здійснення представництва інтересів держави у суді та усунення невигідності у становищі між сторонами правовідносин. Разом з тим, Верховний Суд у справі №126/786/19 від 15.01.2020 (провадження №61-12929св19) зазначив, що Закон України «Про прокуратуру» та положення ЦПК України не містять жодної норми, яка б зобов`язувала прокурора надавати докази неналежного здійснення органом, уповноваженим здійснювати функції у спірних правовідносинах, своїх повноважень щодо захисту інтересів держави та доказів неможливості такого звернення самостійно. Прокурор повинен лише обґрунтувати наявність підстав. Підкреслюючи необхідність дотримання принципу рівності процесуальних можливостей сторін у справі «Бацаніна проти Росії», в пункті 27 Європейський Суд з прав людини визначив, що підтримка прокуратурою одної із сторін може бути виправдана за певних обставин, в тому числі у випадку, коли інтереси держави потребують захисту (рішення у справі «Бацаніна проти Росії» № 8927/02 від 26 травня 2009 року).
Частина 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (підпункт 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України «Про публічні закупівлі».
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» відносини, пов`язані зі сферою публічних закупівель, регулюються виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Частиною четвертою статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції / пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі / спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції / пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Відповідно до ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії;
3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку;
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті.
Отже, за загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (частина п`ята статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі»). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. Частиною першою статті 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила.
Отже, як зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №927/1058/21, зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: 
відбувається за згодою сторін;
порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, що входив до тендерної документації);
підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку, що обґрунтоване і документально підтверджене постачальником;
ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%;
загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 зазначила, що із системного тлумачення наведених норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 Цивільного кодексу України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 Цивільного кодексу України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України «Про публічні закупівлі», яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 також зазначено, що наведене підтверджується також історичним тлумаченням норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі». У цьому Законі в редакції до 19 квітня 2020 року норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 була викладена в статті 36 та мала такий зміст: «Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі».
Отже, вказана норма Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції до 19 квітня 2020 року не дозволяла зміни ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю, проте не обмежувала сторони в можливості багато разів змінювати (не було обмежень щодо строків зміни ціни) таку ціну протягом дії договору в межах встановлених 10% у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Зазначена норма була змінена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення публічних закупівель» №114-IX від 18 вересня 2019 року (далі - Закон № 114-ІХ), яким Закон України «Про публічні закупівлі» було викладено в новій редакції. У новій редакції зазначена норма була викладена в пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та доповнена умовою, що така зміна ціни в бік збільшення не може відбуватись частіше ніж один раз на 90 днів, крім закупівлі бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії.
Отже, в новій редакції норма пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не змінила свого змісту щодо розміру зміни ціни за одиницю товару (не більше ніж на 10 % від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору про закупівлю), проте була доповнена умовою, яка обмежила строки зміни такої ціни, а саме не частіше ніж один раз на 90 днів.
Як убачається з пояснювальної записки до проекту Закону №114-ІХ, метою його прийняття було удосконалення системи публічних закупівель, спрямованої на розвиток конкурентного середовища та добросовісної конкуренції у сфері закупівель, а також забезпечення виконання міжнародних зобов`язань України у сфері публічних закупівель, у тому числі протидії «ціновому демпінгу» коли учасник процедури закупівлі пропонує значно занижену ціну товару, щоб перемогти, а потім через додаткові угоди суттєво збільшує ціну товару та відповідно зменшує обсяг закупівлі, чим нівелює результати публічної закупівлі.
За такої мети очевидно, що зміни, внесені законодавцем Законом №114-ІХ у вказану норму пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», не були спрямовані на те, щоб дозволити учасникам публічних закупівель використовувати «ціновий демпінг» з подальшим збільшенням ціни за одиницю товару більше ніж на 10% від ціни, визначеної сторонами за результатами процедури закупівлі та при укладенні договору про закупівлю.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 не погодилась з висновками Касаційного адміністративного суду, наведеними в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/17618/21, за обставинами якої сторони договору про закупівлю бензину шляхом укладення двох додаткових угод збільшили ціну за 1 кг вказаного товару на 20,36 %. Касаційний адміністративний суд відхилив касаційну скаргу Держаудитслужби, вважаючи вказані дії сторін публічної закупівлі законними, та зазначив: «Замовник може протягом дії договору про закупівлю змінювати його істотні умови в залежності від коливання ціни такого товару на ринку лише до 10% у бік збільшення за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. При цьому зміна істотних умов договору про закупівлю у бік збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку може бути не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Водночас у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується… Ураховуючи, що строки зміни ціни за одиницю товару не застосовуються у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії, тому під час збільшення до 10% ціни вказаного товару на ринку повинна зберігатися умова щодо збереження суми, визначеної в договорі про закупівлю. У разі ж закупівлі інших товарів необхідно дотримуватись збільшення суми не більше ніж на 10 % за умови збереження суми, визначеної в договорі про закупівлю, один раз протягом 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 також зауважила, що у будь-якому випадку загальний розмір збільшення ціни не може перевищувати 10% ціни, встановленої в договорі закупівлі.
Філологічне тлумачення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону Закону України «Про публічні закупівлі» унормовано на рівні не більше 10%.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 зауважила, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі №913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі №910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі №916/747/24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 дійшла висновку, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; Державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального кодексу України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).
У п. 5.1 Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 визначено, що ціна електричної енергії становить 8,390160 грн за 1 кВт*год з ПДВ.
Додатковою угодою №1 від 06.03.2024 ціна товару було зменшена до 7,498102 грн за 1 кВт*год з ПДВ (4,1183783 грн за 1 кВт*год без врахування тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ).
Втім, 04.06.2024 укладено додаткову угоду №2 про зміну ціни за одиницю товару до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п.2 Додатку 2 до Договору: ціна 1 кВт/год. електричної енергії становить 8,939540 грн. з ПДВ. При цьому, Сторони досягли згоди збільшити ціну електричної енергії за Договором з 4,1183783 грн. до 5,319577 грн. за 1 кВт/год електричної енергії без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ.
02.07.2024 укладено додаткову угоду №3 про зміну ціни за одиницю товару до Договору №0101/115 від 01.01.2024, якою внесено зміни до п. 2 Додатку 2 до Договору: ціна 1 кВт/год. електричної енергії становить 10,725894 грн. з ПДВ. При цьому, Сторони досягли згоди збільшити ціну електричної енергії за Договором з 5,319577 грн. до 6,808205 за 1 кВт/год електричної енергії без тарифу на послуги з передачі, розподілу та ПДВ.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на електричну енергію більше ніж на 10%, тобто з перевищенням максимального ліміту, що не відповідає вимогам статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
При цьому судом враховано, що відповідно до п. 3-7 розд. Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт та послуг для замовників, передбачених цим Законом (далі - Особливості), визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз та з дотриманням вимог, встановлених пунктом 3-8 цього розділу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 затверджено Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, які встановлюють порядок та умови здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування.
Відповідно до п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, яка набрала чинності 19.10.2022 та діяла станом на час укладення додаткових угод, істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення; 3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 4) продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг); 6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку з зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування, а також у зв`язку із зміною системи оподаткування пропорційно до зміни податкового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування; 7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед», що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону.
Постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не передбачає внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі», а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану. (постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №922/2595/23, від 01.10.2024 у справі №918/779/23).
Верховний Суд у постанові від 28.08.2024 у справі №918/694/23 вказав на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та не встановлює іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.
Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. 
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Недійсність додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються Договором про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 в редакції Додаткової угоди №1.
Відтак і поставка товару, і його оплата мала здійснюватися сторонами відповідно до умов укладеного Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024 в редакції Додаткової угоди №1.
Відповідно до наданих КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» актів приймання-передачі електричної енергії встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Український струм» з часу дії Додаткової угоди № 2, тобто з 01.05.2024 року, поставлено 118427 кВт*год електричної енергії на загальну суму 1239479,78 грн., а саме: згідно акту приймання-передачі № УСБП-001167 від 11.06.2024 - 17217 кВт*год на суму 153912,06 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №877 від 13.06.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-001515 від 08.07.2024 - 10835 кВт*год на суму 116215,06 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №995 від 10.07.2024, згідно акту приймання-передачі № УСБП-001932 від 07.08.2024 - 14269 кВт*год на суму 153047,78 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1111 від 09.08.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-002249 від 09.09.2024 - 13266 кВт*год на суму 142289,71 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1340 від 18.09.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-002694 від 08.10.2024 - 12904 кВт*год на суму 138406,93 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1493 від 10.10.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-002972 від 08.11.2024 - 17627 кВт*год на суму 189065,33 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1683 від 12.11.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-003365 від 11.12.2024 - 17 716 кВт*год на суму 190019,94 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1928 від 16.12.2024; згідно акту приймання-передачі № УСБП-003719 від 19.12.2024 – 14 593 кВт*год на суму 156522,97 грн. з ПДВ, оплачена відповідно до платіжної інструкції №1962 від 23.12.2024. (акт коригування від 31.12.2024)
Обсяг спожитої електричної енергії з травня 2024 по грудень 2024 року, поставлену відповідно до оспорюваних угод склав 118427 кВт*год, ціна за Додатковою угодою № 1 від 06.03.2024 до Договору № 0101/115 від 01.01.2024 за 1кВт*год складала 7,498102 з урахуванням ПДВ, тобто покупець повинен був сплатити за відповідний обсяг спожитої електричної енергії 887977,7256 грн. (118427 кВт*год. x 7,498102 грн. = 887977,7256 грн.), натомість сплатив фактично 1239479,78 грн. з ПДВ.
Таким чином, сума безпідставно отриманих грошових коштів складає 351502,05 грн. (1239479,78 грн. – 887977,7256 грн. = 351502,05 грн.).
Отже, оскільки суд дійшов висновку визнати недійсними вказані додаткові угоди, підстави для утримання відповідачем 1 грошових коштів у загальній сумі 351502,0544 грн. відпала, та відповідач 1 зобов`язаний повернути вказану суму безпідставно утриманих грошових коштів.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Судовий збір покладається на відповідачів у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 226, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати недійсними Додаткову угоду №2 від 04.062024 та Додаткову угоду №3 від 02.07.2024 до Договору про закупівлю електричної енергії № 0101/115 від 01.01.2024.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/7; ідентифікаційний код: 44378553) на користь Білоцерківської міської ради (09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15; ідентифікаційний код: 26376300) грошові кошти у сумі 351502 (триста п`ятдесят одна тисяча п`ятсот дві) грн 05 коп.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Український струм» (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/7; ідентифікаційний код: 44378553) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 27/2; ідентифікаційний код: 02909996) судовий збір у розмірі 4771 (чотири тисячі сімсот сімдесят одна) грн 41 коп.
5. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської Міської ради «Білоцерківський пологовий будинок» (09119, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ігоря Зінича, буд. 7; ідентифікаційний код: 01994617) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 27/2; ідентифікаційний код: 02909996) судовий збір у розмірі 4771 (чотири тисячі сімсот сімдесят одна) грн 41 коп.
6. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак