ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/128/26
Головуючий у першій інстанції – Чепурко В. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1409/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого–судді: Любчика О.В.,
суддів: Шитченко Н.В., Супруна О.П.,
сторони: позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2026 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №173967 від 06 березня 2025 року у розмірі 16 962,03 грн, яка складається з 16 156,53 грн заборгованості за тілом, 4,50 грн заборгованості за відсотками, 801,00 грн заборгованості за комісією, та судові витрати в розмірі 9 662 грн 40 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 березня 2025 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачкою було укладено кредитний договір № 173967 на суму 22 353 грн 00 коп. На виконання даного договору Товариство ініціювало переказ коштів безготівковим зарахуванням на платіжну картку відповідачки №4149-60ХХ-ХХХХ-3793, тим самим належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором. 16 квітня 2025 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено Договір факторингу №16042025, у відповідності до умов якого до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №173967 від 06 березня 2025 року, що підтверджується реєстром прав вимог №6 від 03 вересня 2025 року на загальну суму 18 962,03 грн.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 належним чином взятих на себе за кредитним договором зобов`язань позивач просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість. 
Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №173967 від 06 березня 2025 року у розмірі 3 гривні 95 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судові витрати у розмірі 00 гривень 62 копійки.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представником ТОВ «Юніт Капітал» - Куксою К.О. подано апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі та стягнути понесені витрати з розгляду справи.
Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, у зв`язку з чим вказане рішення підлягає скасуванню.
Вказує, що 06.03.2025 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та відповідачкою укладено договір споживчого кредиту № 173967, проте на момент укладення договору у позичальника існувала непогашена заборгованість за попереднім кредитним договором №159804 від 08.11.2024. Таким чином, судом першої інстанції не враховано той факт, що із наданої відповідачу суми кредиту 22 353 грн, 18 996,10 грн зараховано для погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором, 3,95 грн перераховано на рахунок відповідача, сумою 3 352,95 грн погашено заборгованість за комісією, відповідно до умов договору № 173967. 
Зазначає, що відповідач підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором, отримав свій примірник електронного договору, у формі, що унеможливлює зміну його змісту та мав змогу у будь-який час самостійно ознайомитися з договором на сайті товариства в особистому кабінеті. Тим самим, відповідач підтвердив свою обізнаність щодо всіх умов договору, у тому числі щодо порядку та способу надання кредиту.
Довідкою ТОВ «ФК «Кредіплюс» підтверджено успішність операції з перерахування грошових коштів відповідачу на підставі договору №1412/22-1 від 14.12.2022, укладеного з ТОВ «Контрактовий дім».
Платіжні документи, наявні в матеріалах справи містять всі необхідні реквізити електронного розрахункового документа: дату і номер, назву, код платника та номер його рахунку, код банку платника, назву, код одержувача та номер його рахунку, код банку одержувача, суми цифрами, призначення платежу, що відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, порядок видачі коштів в безготівковій формі первинним кредитором не порушено. 
Зазначає, що в наданій довідці про перерахування грошових коштів з відміткою ТОВ «ФК «Кредіплюс» вбачається, що вона повністю відповідає статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», адже має всі необхідні реквізити.
Враховуючи наведені умови кредитного договору, дані кошти фактично не перераховувались відповідачу, а тому твердження суду про необхідність надання доказів їх перерахування відповідачу є безпідставними.
Стверджує, що сума кредитних коштів у розмірі 3,95 грн зарахована на рахунок відповідача, а решта суми пішла на погашення заборгованості за попереднім кредитом.
Зазначає, що суд безпідставно звів аналіз договору до формального зарахування лише частини суми грошових коштів, не беручи до уваги, що інша частина суми використана за цільовим призначенням, прямо передбаченим умовами договору, а також не врахував вимоги ст. 601 ЦК України щодо припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.
Ухвалою апеляційного суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачці право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Встановлено, що 06 березня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладений договір про споживчий кредит № 173967 (індивідуальна частина), у формі електронного документа з використанням електронного підпису ідентифікатора 7be07afe, відповідно до умов якого вказане товариство зобов`язалося надати відповідачці не пізніше наступного дня після укладення договору кредит у розмірі 22 353 грн 00 коп., з яких 18 996 грн 10 коп. для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №159804 від 08 листопада 2024 року, укладеним з кредитодавцем, 3 грн 95 коп. на рахунок позичальника № НОМЕР_1 та 3 352 грн 95 коп. шляхом погашення заборгованості за комісією згідно пункту 2.5 договору (а.с. 13-25).
Сторонами договору було погоджено сплату позичальником процентів за користування кредитом в розмірі 0,1% річних, комісії у розмірі 15% від суми кредиту та строк кредитування тривалістю 275 днів з 06.03.2025 по 06.12.2025 (пункти 2.2.1-2.6).
Відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» від 13.03.2026 №20.1.0.0.0/7-260310/75178-БТ на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , а також інші картки (а.с.91).
З виписки за договором №б/н за період з 06.02.2025 – 11.03.2025 вбачається, що 06 березня 2025 року на картковий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 зараховано грошові кошти в сумі 3 грн 95 коп. (а.с.92). 
З Переліку Позичальників з даними про транзакції щодо яких запитується інформація (а.с.38), Довідки про успішність операцій (а.с.39) та Довідки про проведення взаємозаліку (а.с.44) вбачається, що сума зарахування за кредитним договором № 173967 становить 3 грн 95 коп.
Відповідно до Картки обліку виконання договору заборгованість за кредитним договором станом на 03 вересня 2025 року становить 18 962 грн 03 коп., з яких 16 156 грн 53 коп. заборгованість за тілом кредиту, 4 грн 50 коп. заборгованість за відсотками, 2 000 грн 00 коп. заборгованість за пенею та 801 грн 00 коп. заборгованість за комісією (а.с. 41-42).
16 березня 2025 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу №16042025, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги до відповідачки за кредитним договором №173967 від 06 березня 2025 року в розмірі 18 962 грн 03 коп. (а.с. 49-55).
Згідно з платіжною інструкцією від 09 вересня 2025 №588 підтверджується факт оплати за договором факторингу №16042025 від 16 березня 2025 року (а.с.58).
Отже, між сторонами виник спір з приводу неповернення грошових коштів, отриманих в кредит від фінансової установи, що врегульовано положеннями Цивільного кодексу України.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд встановив наявність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3,95 грн. 
Вимогу ТОВ «Юніт Капітал» про стягнення заборгованості у розмірі 16 958,08 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотками та комісією, суд визнав безпідставною, з огляду на те, що у позивача відсутнє право цієї вимоги з огляду на відсутність доказів надання ТОВ «ФК «Кредіплюс» кредитних коштів у вказаному розмірі відповідачу на виконання умов договору № 173967.
Також суд відмовив у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із відсутністю доказів їх сплати позивачем. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилом частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем був укладений сторонами в електронній формі.
Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно із статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Як вірно зазначив суд і це убачається із матеріалів справи, що право вимоги до відповідача за кредитним договором № 173967 перейшло до позивача на підставі договору факторингу №16032025 від 16.04.2025, платіжної інструкції №588 від 09.08.2025 та реєстру прав вимог №6 від 03.09.2025.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріалами справи доведено надання відповідачці на виконання кредитного договору №173967 від 06 березня 2025 року кредитних коштів на суму 3 грн 95 коп., водночас доказів надання відповідачці на виконання вказаного кредитного договору решти суми кредиту суду не надано, а тому до позивача від ТОВ «ФК «Кредіплюс» перейшло право вимоги за вказаним кредитним договором у розмірі 3 грн 95 коп.
Із вказаним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції, оскільки матеріалами справи не доведено укладення між первісним кредитором та відповідачем договору про споживчий кредит №159804 від 08.11.2024, нарахування відсотків та інших платежів на підставі цього договору, а отже і наявність заборгованості у розмірі 18 996,10 грн, для погашення якої було укладено договір №173967 від 06.03.2025. Не надано також і доказів перерахування (зарахування) коштів на погашення вказаної заборгованості.
Доводи апеляційної скарги стосовного того, що на підтвердження факту проведення взаємозаліку зобов`язань між сторонами в межах виконання кредитного договору, позивачем надано довідку про проведення взаємозаліку від 03.11.2025, у відповідності до ст. 601 ЦК України, є непереконливими з огляду на те, що вона не підтверджує проведення транзакції на погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит № 159804 від 08 листопада 2024 року на суму 18 996,10 грн, складена в односторонньому порядку ТОВ «ФК «Кредіплюс», а тому не враховується судом.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Крім того, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 27 лютого 2025 року у справі № 522/18779/15.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що викладені в позовній заяві обставини є лише твердженням позивача, оскільки підтверджуються створеними останнім та первісним кредитором доказами, які неможливо перевірити.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Отже, доведеним у цій справі є надання відповідачу кредитних коштів за договором №173967 від 06.03.2025 у розмірі 3,95 грн, які були перераховані їй на картковий рахунок, які і підлягають стягненню на користь відповідача. Щодо надання іншої частини кредитних коштів матеріали справи не містять.
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту у розмірі 16 152,58 грн, а тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для її стягнення з відповідача.
Щодо стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 1 статті 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Судом стягнуто з відповідачки 3,95 грн тіла кредиту, які їй і було фактично перераховано первісним кредитором на платіжну картку згідно п.2.2.1 договору, а тому за користування вказаними коштами відповідач повинна сплатити позивачу відсотки.
Строк кредитування становить 275 днів (п.2.6. Договору), однак з врахуванням розрахунку заборгованості (а.с.41-42), за яким строк кредитування - 182 дні та встановлену відсоткову ставку у розмірі 0,10% річних, розмір відсотків за користування кредитом, які апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача, становить 0,72 грн, ((3,95 х 0,1 %) х 182)).
Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини та помилково дійшов висновку про відмову у стягненні відсотків за користування кредитом.
Щодо стягнення комісії за управління та обслуговування кредиту, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 2.4 кредитного договору знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1,00 грн. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 200 грн. Розмір комісії та обслуговування кредиту не може бути змінено.
За розрахунком заборгованості сума нарахованих комісій складає 801 грн.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги банку. Позикодавцем в договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються ОСОБА_1 та за які кредитором встановлена комісія за обслуговування кредиту.
Ураховуючи, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то положення договору та вимоги про стягнення заборгованості по комісії є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23, у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 754/644/21.
Таким чином, відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за комісією у розмірі 801,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у стягненні з відповідачки комісії у розмірі 801,00 грн та доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року необхідно скасувати в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованості за відсотками та стягненні витрат на правничу допомогу.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята ст.141 ЦПК України).
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що є підстави для перерозподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 662,40 грн (а.с. 76).
При зверненні з апеляційною скаргою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 993,60 грн ( а.с. 110).
Позовні вимоги задоволено на 0,03%, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 0,80 грн та апеляційної скарги у розмірі 1,19 грн.
Як вбачається, позивачем заявлялися вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.
Судом першої інстанції відмовлено у стягненні вказаних витрат, із чим не погоджується колегія суддів.
Відповідно до ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з приписами ст. 137 ЦПК України розмір гонорару адвоката визначається договором про надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду першої інстанції ТОВ «Юніт Капітал» надало: копію Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року (а.с.62-63), Протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року (а.с.63 зворот), копію Додаткової угоди №25771372505 від 11 вересня 2025 року (а.с.64), Акт прийому-передачі наданих послуг на суму 7 000,00 грн (а.с.66).
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду апеляційної інстанції ТОВ «Юніт Капітал» надало Акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10 вересня 2025 року на суму 6 000,00 грн (зворот а.с.108).
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково (0,03%), апеляційний суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача у відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2,10 грн та апеляційної інстанції у розмірі 1,80 грн, пропорційно задоволеним вимогам. 
В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Керуючись ст.ст. 137, 141, 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» - задовольнити частково.
Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за відсотками та питання про витрати на правничу допомогу – скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 0,72 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» витрати на правничу допомогу в суді першої інстанцій в розмірі 2,10 грн.
Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2026 року в частині розміру судових витрат по сплаті судового збору - змінити, збільшивши суму стягнутих судових витрат з 0,62 грн до 0,80 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» витрати на сплату судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1,19 грн та витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанцій в розмірі 1,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: