ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/4380/25	Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/568/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи - ТОВ "Європейська агенція з повернення боргів", приватний виконавець виконавчого округу Тернопільської області Варивода Дмитро Васильович у цивільній справі за позовом ТОВ "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа у цивільній справі за позовом ТОВ "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню - повернуто без розгляду.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. 
Зазначає, що суд, повертаючи без розгляду заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини, посилаючись на висновки, викладені в Постанові Верховного Суду від 07.01.2021 року у справі №596/13154/20.
Також ОСОБА_1 указує, що нею було надіслано копії заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, на електронні адреси виконавця та позивача у даній справі, про що подано відповідні докази до суду першої інстанції.
Окрім того, вважає, що суд, повертаючи заяву, застосував надмірний формалізм під час вирішення заяви, фактично позбавив боржника гарантованого права на доступ до правосуддя. 
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати, в тому числі, на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що надані ОСОБА_1 матеріали не містять належних доказів виконання ч. 2 ст. 183 ЦПК України (направлення заінтересованим особам заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню).
Колегія суддів погоджується з вказаним судовим рішенням, виходячи з такого.
Розділ VI ЦПК України врегульовує розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), як заключного етапу у процесі реалізації захисту цивільних прав.
Частиною 1, 2 ст. 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. 
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження). Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Вимога про надання доказів надіслання заяви, скарги, клопотання чи заперечення (надання) іншим учасникам справи (провадження) стосується подання таких на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень (розділи VI«Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України).
Оскільки ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, що передбачено положеннями розділу VI («Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), та не додала належних доказів надіслання (надання) заяви іншим учасникам справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про повернення такої заяви.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.
Вимога щодо надання доказів направлення відповідної заяви іншим учасникам справи передбачена положеннями ЦПК України, а тому дотримання таких вимог не може вважатись надмірним формалізмом. 
Доводи апеляційної скарги про те, що заявником було належним чином виконано вимоги ч. 2 ст. 183 ЦПК України шляхом надсилання копій заяви на електронні адреси приватного виконавця та стягувача, є безпідставними та спростовується наступним. 
Верховний Суд у постанові від 12.02.2025 року у справі № 944/6062/23 зазначив, що “надіславши заяву про забезпечення позову електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, а не за допомогою підсистеми «Електронний суд», адвокат ....., яка діє в інтересах ОСОБА_1, використала спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством. ”
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №569/13154/20 та доводи про те, що суд першої інстанції, повертаючи без розгляду заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, безпідставно застосував положення ст. 183 ЦПК України, є необґрунтованими, оскільки наведений правовий висновок ухвалений за інших процесуальних обставин та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Так, у справі №569/13154/20 Верховний Суд розглядав питання щодо повернення скарги на дії державного виконавця, поданої в порядку розділу VII ЦПК України («Судовий контроль за виконанням судових рішень»), та дійшов висновку, що положення ч. 2 ст. 183 ЦПК України не поширюються на такі правовідносини, оскільки розділ VII ЦПК встановлює окремий самостійний процесуальний порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця, який має спеціальне нормативне регулювання 
Натомість у цій справі предметом розгляду є заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, подана на підставі ст.432 ЦПК України, яка віднесена до розділу VI ЦПК України («Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах…»). На відміну від розділу VII ЦПК, який регламентує окреме провадження щодо судового контролю за діями виконавця, розділ VI прямо охоплює процесуальні звернення учасників на стадії виконання судового рішення, до яких ч. 2 ст. 183 ЦПК України прямо встановлює вимогу про надання доказів їх надіслання іншим учасникам справи.
Отже, постанова Верховного Суду у справі №569/13154/20 є нерелевантною до спірних правовідносин, оскільки стосується оскарження дій виконавця в порядку судового контролю (розділ VII ЦПК), тоді як у даній справі вирішується питання щодо процесуальної заяви, поданої в межах розділу VI ЦПК, до якої прямо застосовуються вимоги ст. 183 ЦПК України. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Ухвала суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 лютого 2026 року — залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Постанову апеляційного суду складено 25 травня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Костів О.З.