СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/50/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.
та представників учасників справи:
від прокуратури: Горгуль Н.В. – за посвідченням;
від відповідача 2 - Бибик В.А.- представник;
від інших учасників справи– не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , с. Удовиченки, Полтавський район, Полтавська область та Фермерського господарства "Чорноземи Зіньківщини", м.Бровари, Київська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24

за позовом Виконуючого обов`язки керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області, смт. Диканька, Полтавський район, Полтавська область, в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради, м. Зіньків, Полтавський район, Полтавська область

до 1. ОСОБА_1 , с. Удовиченки, Полтавський район, Полтавська область

2.Фермерського господарства "Чорноземи Зіньківщини", м.Бровари, Київська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача 1: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області , м. Полтава

про скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року Виконуючий обов`язки керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області, смт. Диканька (далі- Прокурор) в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради (далі- Позивач) звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 , с.Удовиченки (далі-Відповідач 1) та Фермерського господарства «Чорноземи Зіньківщини», м. Бровари (далі-Відповідач 2) про скасування державної реєстрації права оренди та повернення земельнихділянок (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог).
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24 позов задоволено у повному обсязі, скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинено право оренди Відповідача1 на наступні земельні ділянки:
- площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816864;
- площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816742;
- площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816629;
- площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816442;
- площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816278.
Також зазначеним рішенням зобов`язано Відповідачів шляхом підписання актуприймання-передачі земельної ділянки, повернути у комунальну власність розпорядження Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області вищенаведені земельні ділянки загальною площею 101,0908 га; відшкодовано судовий збір за рахунок Відповідачів.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Відповідач 2 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Полтавської області 22.10.2025 по справі №917/50/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги Відповідач 2 вважав, що рішення у справі прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування всіх обставин справи, а саме:
-судом першої інстанції не прийнято до уваги, що лише з 03.04.2016 земельні ділянки для ведення фермерського господарства було виключено з переліку земель, які не підлягають продажу на конкурентних засадах та не досліджено обставини отримання
Відповідачем 1 земельної ділянки на пільгових умовах саме для створення фермерського господарства, оскільки ані Прокурором, ані Позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження;
-суд першої інстанції самостійно вийшов за межі заявлених Прокурором позовних вимог, визнаючи спірні договори нікчемними, оскільки Прокурор не заявляв у позові про визнання спірних договорів оренди землі недійсними;
-суд не дослідив, що Прокурором невірно обрано спосіб захисту порушених прав щодо вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом зобов`язання повернути спірні земельні ділянки Позивачу (негаторним позовом), оскільки Відповідач 2 неодноразово зазначав, що спірні договори оренди є діючими (оспорюваними), що унеможливлює пред`явлення негаторного позову;
-суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності у даній справі;
-суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів оренди через відсутність доказів порушення права Позивача, оскільки Зіньківська міська рада не була розпорядником земельних ділянок на час їх передачі в оренду Відповідачу 1 та не є правонаступником Головного управління Держагеокадастру в Полтавській області.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 року у справі №917/50/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 2 на означене судове рішення, а ухвалою від 12.12.2025 розгляд справи призначено на 19.01.2026 о 11:30.
Від Прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 2, за змістом якого він заперечував обґрунтованість апеляційної скарги, а рішення суду вважав законним та обґрунтованим за наступними мотивами:
- Відповідач 1 вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок після якого і було зареєстроване фермерське господарство, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірні договори є нікчемними, оскільки укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками;
- хоча спір у даній справі виник до набрання чинності Законом України “Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів” (далі- Закон №1012-VIII), але все одно повторне передання в оренду земельних ділянок без проведення земельних торгів не допускалося;
-твердження Відповідача 2 про вихід судом першої інстанції за межі заявлених позовних вимог є хибним, оскільки у разі коли сторона вважає правочин недійсним, вона може звернутись до суду про застосування наслідків виконання недійсного правочину (з вимогою про повернення одержаного), обґрунтовуючи такі вимоги його нікчемністю;
-даний позов подано в інтересах Зіньківської міської ради Полтавської області, як власника та розпорядника спірних земельних ділянок, право на захист якого є порушеним.
Від Позивача у справі також надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача 2, за змістом якого Позивач зазначив наступне:
-Відповідач 1 вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства, уклавши відповідні договори;
-суд не визнавав договори оренди недійсними, а констатував їх нікчемність, що входило до повноважень суду, який при розгляді спору повинен встановити правову природу правочину, незалежно від змісту позовної вимоги;
-посилання апелянта за вихід суду за межі позовних вимог є хибним. Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу підтримав доводи Відповідача 2, вважав подану ним апеляційну скаргу обґрунтованою, а рішення суду таким, що підлягає скасуванню.
Відповідач 1, також не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24 повністю та прийняте нове рішення про відмову у задоволенні позову.
За змістом поданої апеляційної скарги, Відповідач 1 зазначив, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а саме:
-розгляд справи здійснено за відсутності Відповідача-1, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання;
-судом безпідставно прийнято до розгляду заяву Прокурора про зміну предмету позову, Прокурором невірно сплачено суму судового збору при її поданні;
- позов Прокурора підлягав залишенню без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України через відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Зіньківської міської ради в порядку ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»;
-судом проігноровано та не надано оцінку жодному доказу, наданого Відповідачами у справі та долучених судом до матеріалів справи;
-судом при ухваленні рішення взято до уваги докази, яких немає у матеріалах справи та вони судом не досліджувалися;
-судом не взято до уваги та не оцінено факт неналежного виконання Позивачем та Прокурором ухвали суду від 22.05.2025 про витребування доказів та інформації;
- не залучено до участі у справі осіб, на права та обов`язки яких впливає рішення суду (п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України);
-суд ухилився від оцінки доказів та вирішення питання щодо наявності повноважень у представника Позивача у цій справі на представництво його інтересів;
-допущено упередженість при розгляді клопотань, заяв та ухваленні рішення (зокрема, витребуванні та забезпеченні доказів, врегулюванні спору за участі суді та інше);
-судом у цьому ж складі прийнято абсолютно відмінне рішення в подібній справі за позовом прокурора, яке залишено в силі судом апеляційної інстанції, однак, незважаючи на такі пояснення з боку відповідачів, суд ухилився та не роз`яснив, чому саме в цій справі суд дійшов протилежного висновку;
-суд ухилився від оцінки питання наявності чи відсутності порушеного права Позивача в цій справі та правової заінтересованості;
- судом першої інстанції не наведено конкретної норми закону, яка прямо встановлює нікчемність договорів оренди (укладених у 2015 році на підставі наказів 2014- 2015 років щодо надання земель для ведення фермерського господарства), натомість суд обмежився загальними посиланнями на «публічний порядок» та судову практику, що не замінює прямої законодавчої заборони на отримання спірних земель на позаконкурентній засаді;
- судом констатовано, що спірні землі Відповідач 1 отримав незаконно, поза конкурентними засадами, чим порушив публічний порядок, проте не наведено доказів, які б підтверджували таке порушення;
-судом при визнанні договорів нікчемними не взято до уваги, що спірні договори укладені у червні 2015 року на підставі наказів ГУ Держземагентства у Полтавській землі (уповноважений орган) і будь-яких порушень при їх прийнятті не наведено;
- судом неправильно застосовані окремі положення законодавства, правові висновки Верховного Суду щодо нікчемності - оспорюваності правочинів, а також невраховані докази, які спростовують доводи про нікчемність договорів оренди;
- судом безпідставно не застосовано строки позовної давності, оскільки той факт, що
Позивач міг набути права власності тільки у 2021 році, не впливає на перебіг строку позовної давності.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача 1, об`єднано апеляційні скарги Відповідачів в одне апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 19.01.2026 об 11:30.
Від Прокурора та Позивача надійшли відзиви на апеляційну скаргу Відповідача 1, за змістом яких вони заперечували проти доводів апеляційної скарги, рішення суду вважали законним та обґрунтованим.
Від Відповідача 2 на адресу суду надійшло клопотання про витребування додаткових доказів у Прокурора та Позивача: оригіналу Договору оренди землі від 11.03.2014р. щодо земельної ділянки пл.6,5000 га. з кадастровим номером 5321386900:006:0304 (із всіма додатками) для його огляду в судовому засіданні через необхідність дослідження окремих додатків до даного Договору для повного та всебічного розгляду справи, оскільки вони не були додані до Договору під час розгляду справи в суді першої інстанції, а при перегляді ухвали господарського суду Полтавської області від 08.10.2025 про витребування доказів в апеляційному порядку, виявлено процесуальні порушення суду першої інстанції.
Також, Відповідач 2 заявив клопотання про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (код ЄДРПОУ 39767930) 36000, м. Полтави, вул. Затишна, 23 за мотивами обґрунтування позову порушенням вимог чинного законодавства, які були допущені цим органом при передачі в оренду Відповідачу-1 земельних ділянок для ведення фермерського господарства.
Від Прокурора надійшли заперечення на клопотання Відповідача 2 про витребування доказів за мотивами відсутності виняткових обставин, з якими процесуальне законодавство пов`язує необхідність дослідження додаткових доказів в суді апеляційної інстанції.
Також, від Відповідача 1 надійшло клопотання про витребування у Позивача доказів по справі, а саме: оригіналів договорів від 19.02.2024 № 74, від 15.01.2025 № 6 про правничу допомогу на підтвердження обсягу повноважень представника Позивача - адвоката Сідліченко В.В. та документів, що підтверджують повноваження на укладення таких договорів ( уповноваження на підпис, акти/звіти, докази оплати), оскільки це ставить під сумнів усі процесуальні дії від імені Позивача.
У судове засідання 19.01.2026 з`явились представники усіх сторін, кожен з яких підтримав раніше заявлені клопотання та заперечення на них.
Прокурор та Позивач заперечували проти клопотання про залучення третьої особи, оскільки наразі спірні земельні ділянки перебувають у комунальній власності Позивача, а тому вважали, що залучення у якості третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області є недоцільним.
Також Прокурор зазначила, що оригінал Договору оренди землі від 11.03.2014р.щодо земельної ділянки пл.6,5000 га. з кадастровим номером 5321386900:006:0304 (із всіма додатками) відсутній у розпорядженні прокуратури, оскільки вона не є стороною укладеного правочину.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 частково задоволені зазначені клопотання , зокрема:
-залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні Відповідача 1: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (код ЄДРПОУ 39767930) 36000, м. Полтава, вул. Затишна,23(далі- Третя особа);
-зобов`язано Третю особу надати пояснення з приводу предмету спору з доказами направлення сторонам та роз`яснено про право подати до Східного апеляційного господарського суду відзиви на позовну заяву та апеляційні скарги в письмовій формі протягом п`яти днів з дня вручення ухвали, але не пізніше 02.02.2026;
-звернуто увагу Третьої особи, що відповідно до вимог ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи;
-зобов`язано Позивача, Відповідача 1 та Третю особу надати оригінал Договору оренди землі від 11.03.2014р. щодо земельної ділянки пл.6,5000 га з кадастровим номером 5321386900:006:0304 (із всіма додатками) для огляду у наступному судовому засіданні, яке буде призначено після поновлення провадження;
-витребувано у Позивача, Відповідача 1 та Третьої особи належним чином засвідчені копії невід`ємних додатків до Договору оренди землі від 11.03.2014р. щодо земельної ділянки пл.6,5000 га. з кадастровим номером 5321386900:006:0304 для долучення до матеріалів справи, а саме: засвідченої копії акту приймання-передачі об`єкта оренди (після реєстрації під час передачі) та заяви Відповідача 1 про бажання укласти такий Договір;
- роз`яснено учасникам справи, що у випадку неможливості надання суду витребуваних доказів, надати відповідні письмові пояснення з цього приводу;
-зупинено апеляційне провадження у справі №917/50/24 до закінчення перегляду Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду справи № 922/511/24 та оприлюднення повного тексту постанови.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 поновлено провадження у справі №917/50/24 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , с. Удовиченки, Полтавський район, Полтавська область та Фермерського господарства «Чорноземи Зіньківщини», м.Бровари, Київська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24, розгляд справи призначено у приміщенні Східного апеляційного господарського суду на « 06» травня 2026 р. о 12:30 год.
На адресу суду від сторін надійшли письмові пояснення по суті предмету апеляційного перегляду з урахуванням правової позиції, викладеної Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду справи № 922/511/24.
У судовому засіданні 06.05.2026 через невиконання Третьою особою та Відповідачем 1 вимог ухвали суду від 19.01.2026 оголошено перерву до 01.06.2026 до 12:15.
Від Третьої особи надійшли письмові пояснення по суті спору, де вона підтримувала доводи Відповідачів щодо дотримання вимог закону при передачі в оренду спірних земельних ділянок, оскільки на час звернення із клопотаннями про передачу земельних ділянок не було встановлено законодавчих обмежень у вигляді обов`язковості проведення земельних торгів для передачі в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства.
Також Третя особа зауважила, що у Позивача було відсутнє право розпоряджатися спірними земельними ділянками на момент вчинення правочину, відтак відсутні докази порушення прав Позивача на момент укладення договорів оренди, тоді як Головне управління Держгеокадастру Полтавській області мало право розпоряджатися землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному законодавством, зокрема, і на прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою за наслідком затвердження розробленого проекту землеустрою та прийняття рішення про надання земельних ділянок в оренду.
Третя особа вважала, що починаючи з дати прийняття наказів, на підставі яких були укладені договори оренди, Прокурор мав об`єктивну можливість і був зобов`язаний отримати інформацію про передачу земельних ділянок в оренду з метою подання позову в межах встановленого законом строку позовної давності.
Щодо надання витребуваних судовою колегією доказів на виконання ухвали, Третя особа повідомила, що документи за цей період не збереглися через їх знищення.
У судовому засіданні 01.06.2026 за участю представників сторін було оголошено про перехід до стадії ухвалення постанови, проголошення якої відкладено до 02.06.2026.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення – частковому скасуванню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-надання наказами Головного управління Держгеокадастру (Держземагенства) у Полтавській області Відповідачу 1 п`яти дозволів на розроблення проектів із землеустрою щодо п`яти земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства, а саме: 1) від 05.12.2014 №5255-СГ; 2) від 05.12.2014 №5249- СГ; 3)від 05.12.2014 №5254-СГ; 4) від 05.12.2014 №5250-СГ; 5) від 05.12.2014 №5252-СГ (п. 17 договорів оренди спірних земельних ділянок);
-передання за наказами Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі по тексту ГУ Держгеокадастру у Полтавській області): 1) від 10.06.2015 №2583-СГ; 2) від 10.06.2015 №2584-СГ; 3) від 10.06.2015 №2585-СГ; 4) від 10.06.2015 №2586-СГ; 5) від 10.06.2015 №2587-СГ- Відповідачу 1 в оренду для ведення фермерського господарства 5 земельних ділянок загальною площею 101,0908 га, які
розташовані за межами населених пунктів на території колишніх Великопавлівської та Пишненківської, сільських рад Полтавської області (п. 1 договорів оренди спірних земельних ділянок);
-укладення на підставі наказів між ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та Відповідачем 1 договорів оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства загальною площею 101,0908 га, які розташовані за межами населених пунктів на території колишніх Великопавлівської та Пишненківської, сільських рад Полтавської області, а саме:
1) від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) строком на 21 рік;
2) від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) строком на 21 рік;
3) від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) строком на 21 рік;
4) від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) строком на 21 рік;
5) від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) строком на 21 рік.
- проведення державної реєстрації зазначених договорів оренди землі та внесення відповідних записів щодо права оренди до Державного реєстру речових прав на нерухомемайно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформаційними довідками з реєстру у додатку до позовної заяви.
Зазначені обставини сторонами не заперечуються.
Звертаючись з даним позовом, Прокурор зазначав, що Відповідач 1 вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства, уклавши до державної реєстрації фермерського господарства «Чорноземи Зіньківщини» 26 договорів оренди земельних ділянок загальною площею 300,5858 га, після чого Відповідачем 1 18.04.2014 зареєстровано ФГ «Чорноземи Зіньківщини» (Відповідач 2 у справі).
Прокурор зазначив, що відповідно до реєстраційної справи ФГ «Чорноземи Зіньківщини» для державної реєстрації фермерського господарства подано договір оренди від 11.03.2014 щодо земельної ділянки площею 6,5000 га, кадастровий номер 5321386900:00:006:0304, що розташована за межами населених пунктів на території Зіньківської ОТГ.
Крім того, після державної реєстрації Відповідачем 2 до укладення спірних договорів оренди від 11.06.2015 щодо земельних ділянок загальною площею 101,0908 га між ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та Відповідачем 1 укладено 57 договорів оренди та отримано на пільгових умовах поза конкурсом 57 земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства загальною площею 565,8691 га .
Прокурор вважав, що у зв`язку з тим, що до моменту відведення ГУ Держземагентства в Полтавській області у користування Відповідача 1 п`яти спірних земельних ділянок, у його користуванні вже знаходились земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної форми власності, отримані на позаконкурсній основі, отже спірні земельні ділянки могли бути отримані ним виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз, а решту - виключно на конкурентних засадах через участь у торгах.
Оскільки ГУ Держземагентства у Полтавській області не було дотримано обов`язкових умов при передачі ОСОБА_1 в оренду для ведення фермерського господарства земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, Прокурор та Позивач вважали, що отримання у користування Відповідачем 1 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності за спрощеною процедурою без проведення земельних торгів здійснене з порушенням норм чинного законодавства, тобто без дотримання конкурентних засад за відсутності для цього підстав.
Через незаконне заволодіння земельними ділянками державної власності Прокурор вважав відповідні правочини нікчемними, з урахуванням заяви про зміну предмету позову у справі (вх. № 5673 від 23.04.2024) просив скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинити право оренди Відповідача 1 на наступні земельні ділянки:
- площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816864;
- площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована
за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816742;
- площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської
області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816629;
- площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816442;
- площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816278 та зобов`язати Відповідачів шляхом підписання акту приймання-передачі земельної ділянки, повернути у комунальну власність розпорядження Зіньківської міської ради Полтавського району Полтавської області спірні земельні ділянки загальною площею 101,0908 га. Позивач підтримав позовні вимоги Прокурора.
Відповідачі у відзивах на позов не заперечували факту отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства без проведення конкурсних торгів, проте вважали таке отримання законним, посилаючись на відсутність на час укладення спірних договорів оренди вимог закону щодо необхідності отримання земельних ділянок на конкурентних засадах.
Також Відповідачі оспорювали процесуальну правоздатність Прокурора в межах поданого позову, стверджували про неправильно обраний ним спосіб захисту щодо скасування державної реєстрації права оренди, про відсутність конкретної норми закону, яка встановлює нікчемність спірних договорів оренди, а також заявили про пропуск Прокурором позовної давності.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, господарський суд вважав їх доведеними та обґрунтованими.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Щодо підстав для представництва Прокурором прав Позивача, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ст.131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
В Рішенні Конституційного Суду України №4-р(ІІ)/2019 у справі №3-234-2018 зокрема зазначено, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, в т.ч. представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що встановлені законом, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування. Наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Таким чином, виключно на прокурора покладено функцію представництва інтересів держави як одного з дієвих механізмів захисту від порушення її інтересів.
Для представництва у суді інтересів держави, прокурор, за законом, має визначити та описати не просто передумови спору, який потребує судового вирішення, а й відокремити ті ознаки, за якими його можна вважати винятком, повинен зазначити, що відбулося порушення або є загроза порушення економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що впиняються у відносинах між ними або з державою.
Процесуальні та матеріальні норми, які регламентують порядок здійснення прокурором представництва у суді, чітко й однозначно визначають наслідки, які настають і можуть бути застосовані у разі, якщо звернення прокурора відбулося із порушенням установленого законом порядку.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №910/7813/18.
Разом з цим, із наведених положень законодавства вбачається, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган.
Правовідносини, які є предметом позову, пов`язані з неправомірним використанням земельних ділянок комунальної власності, а тому становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність їх використання, такому суспільному інтересу не відповідає.
Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права. Український народ, як сукупність окремих суб`єктів, індивідів та людей, також має конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, розраховувати на те, що держава в особі її органів вживатиме усіх можливих законних заходів та дій для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю.
З матеріалів справи вбачається, що станом на час прийняття ГУ Держгеокадастру у Полтавській області наказів від 10.06.2015 №2583-СГ; від 10.06.2015 №2584-СГ; від 10.06.2015 №2585-СГ; від 10.06.2015 №2586-СГ; від 10.06.2015 №2587-СГ про передання Відповідачу 1 в оренду для ведення фермерського господарства 5 земельних ділянок загальною площею 101,0908 га, які розташовані за межами населених пунктів на території колишніх Великопавлівської та Пишненківської, сільських рад Полтавської області (п. 1 договорів оренди спірних земельних ділянок) та укладених на їх підставі договорів оренди земельних ділянок, спірні земельні ділянки перебували у державній власності, повноваження щодо розпорядження ними на підставі ч.4 ст.122 ЗК України здійснювало ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
Право власності на земельні ділянки площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) набуто Зіньківською міською радою відповідно до інформаційних довідок – 18.03.2021 в силу вимог закону.
З огляду на викладене, Зіньківська міська рада на час звернення до та на даний час є розпорядником спірних земельних ділянок, а тому є уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Як вбачається з матеріалів справи, Диканською окружною прокуратурою з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді направлялись листи до Зіньківської міської ради з інформацією про виявлені порушення та щодо неповернення спірних земельних ділянки до комунальної власності, також ставилось питання щодо вжиття органом місцевого самоврядування заходів, спрямованих на усунення порушень законодавства (листи від 15.11.2023 №51-5839вих23 від 27.12.2023 № 51-6520вих23)
На переконання Прокурора, уповноважений (компетентний) орган у спірних правовідносинах - Зіньківська міська рада, незважаючи на наявні порушення вимог земельного законодавства та їх очевидний характер, не здійснює захист інтересів держави щодо припинення протиправного використання земельних ділянок та їх повернення у судовому порядку, що є підставою для представництва інтересів держави органами прокуратури.
Як стверджує Прокурор у позовній заяві - «суспільним», «публічним» інтересом звернення до суду з вимогою про повернення спірних земельних ділянок державної власності є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - законності використання земельної державної ділянки власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновленні порушеного права Українського народу на землю, захист такого права можливий лише шляхом повернення у володіння уповноваженого державного органу спірних земельних ділянок, що використовуються без достатніх правових підстав.
З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання використання земель комунальної власності з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників, оскільки прийняття незаконних рішень органами виконавчої влади порушує рівновагу у соціально-економічних відносинах та негативно впливає на зміцнення їх авторитету у суспільстві.
Отже є обґрунтованим посилання Прокурора на порушення Відповідачами соціальних та економічних інтересів держави, оскільки незаконне використання земельних ділянок суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України.
У постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду, надаючи висновок щодо застосування приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», вказала, що звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави тощо), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
З огляду на зазначене, звертаючись до суду із цим позовом, Прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 ГПК України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді та визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності процесуальної правоздатності Прокурора для звернення з даним позовом задля захисту інтересів держави (територіальної громади ) в суді в межах даної справи, а доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.
До того ж, ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду від 30.05.2024, була скасована постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2024, яка була залишена змін постановою Верховного Суду від 14.01.2025р.
Стосовно доводів апеляційної скарги Відповідача 1 про безпідставність прийняття
судом першої інстанції заяви Прокурора про зміну предмету позову та необґрунтованої відмови у залишенні такої заяви без руху, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 46 ГПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, Прокурором дотримано строк подання заяви про зміну підстав позову до закінчення підготовчого засідання.
Відповідач 1 у якості підстави до залишення означеної заяви як без руху, так і без розгляду, зазначав про невірно визначений розмір судового збору, який мав бути сплачений Прокурором при зверненні з заявою про зміну підстав позову.
Як вбачається зі змісту прохальної частини первісно поданої позовної заяви, Прокурором у сукупності було заявлено 15 позовних вимог немайнового характеру за які Прокурором сплачено судовий збір у розмірі 40 260,00грн, виходячи з розрахунку 2684.00грн(прожитковий мінімум на 2023рік) *15 вимог.
Предметом та підставою первісно заявлених позовних вимог було визнання недійсними спірних договорів оренди, скасування державної реєстрації права оренди Відповідача на земельні ділянки з одночасним припиненням речових прав відповідача на них та зобов`язання повернути їх у комунальну власність - саме через порушення закону щодо набуття права оренди на конкурентних засадах.
Разом з тим, звертаючись з заявою про зміну предмету позову, Прокурор змінив предмет позову, просив скасувати державну реєстрацію та припинення права оренди Відповідача на ті самі земельні ділянки, просив шляхом підписання акту приймання- передачі земельної ділянки, повернути їх у комунальну власність, тобто з урахуванням змін Прокурором заявлено 10 позовних вимог немайнового характеру.
Доводи апелянтів щодо зміну підстав позову є безпідставними, оскільки обставини,
якими обґрунтовувалися як первісні, так і змінені позовні вимоги - порушення вимог закону при отриманні Відповідачем спірних земельних ділянок в оренду- залишені без змін.
Враховуючи, що заява про зміну предмету позову була подана Прокурором 23.04.2024, прожитковий мінімум у 2024 році становив 3028,00грн, то загальна сума судового збору, яка повинна бути сплачена Прокурором складає 30 280,00грн (3028,00грн*10), отже судовий збір сплачено вірно.
Судова колегія також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Відповідача 1 про неналежне повідомлення щодо розгляду справи №917/50/24, так як матеріалами справи підтверджується, що учасники справи у порядку ст. 242 ГПК України належно повідомлялися про розгляд справи судом першої інстанції.
Як Відповідач 1, так і Відповідач 2 активно приймали участь у розгляді справи та висловлювали свою правову позицію по справі шляхом подання відзивів, клопотань та заперечень.
Як вбачається з протоколу судового засідання 20.10.2025 року, в судовому засіданні, крім представника Відпоідаа-2, брав участь представник Відповідача-1- Волков О.Є. в режимі відеоконференції з використанням залу Києво-Святошинський районний суд Київської області, справа розглядалася по суті, оголошувалися декілька перерв у зв`язку з сигналами повітряної тривоги. Після припинення транслювання сигналу відеозв`язку із відповідною залою суду в 13.09.45, господарським судом відкладено розгляд справи на 22.10.2025 о 13.30. Отже вимоги процесуального законодавства судом дотримано.
Ухвала суду про відкладення доставлена в електронні кабінети учасників справи увечері того ж дня, тоді ж вона й оприлюднена в Єдиному Державному реєстрі судових рішень, а також опубліковано відповідне оголошення на сайті суду.
Встановлено, що Відповідач-1 та його представник Волков О.Є. не повідомили суду про наявність в них електрони х кабінетів або не зареєстрували їх, тобто свідомо відмовились від швидкого та безпосереднього отримання процесуальних документів.
Крім того, оскільки Відповідач1 та Відповідач -2 є пов`язаними особами (Відповідач 1 є засновником та директором Відповідача-2, а на момент розгляду справи в суді першої інстанції - єдиним засновком), необхідність їх окремого повідомлення та різниця в їх правовій позиції у справі мають суто формальний характер та розцінюються судовою колегію у якості учасників справи, що мають тотожні інтереси у цій справі, узгоджено реалізують свої процесуальні права та обов`язки.
Отже, за висновками судової колегії, наведеного процесуального порушення судом першої інстанції під час розгляду справи допущено не було, а Відповідач 1 мав нічим не обмежену можливість дізнатися наступну дату судового засідання суду першої інстанції, з`явитися самому або приєднатися в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів.
До того ж, Відповідач 1 посилається на порушення судом норм процесуального права під час здійснення процедури врегулювання спору за участю судді, проте матеріали справи свідчать про відсутність будь-яких клопотань Відповідача 1 у суді першої інстанції з метою врегулювання спору. Колегія суддів вказує, що сам по собі інститут врегулювання спору за участю судді не покладає на суд обов`язку із досягнення врегулювання спору між учасниками судового процесу.
Стосовно прийняття судом у цьому ж складі абсолютно відмінного рішення в подібній справі, яке залишено в силі судом апеляційної інстанції, то діючим процесуальним законодавством не передбачено необхідність взяття до уваги результатів розгляду судом іншої справи при розгляді судом спору, навіть аналогічного характеру.
Щодо суті спору.
Безпосереднім предметом спору як в суді першої, так і апеляційної інстанції є висновок щодо нікчемності вищенаведених договорів оренди земельних ділянок, що одержані повторно Відповідачем 1 та без дотримання конкурентних засад для ведення фермерського господарства.
Суд першої інстанції в правове обґрунтування такого висновку послався на ч.ч.1,2 ст. 228 ЦК України, оскільки ці договори оренди були спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками, які на момент передачі в оренду перебували в державній власності у розпорядженні Третьої особи, а на час розгляду справи перейшли у комунальну власність Зінківської ОТГ .
Відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Земельним кодексом України (далі – ЗК України), Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.
Частиною першою статті 116 ЗК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За змістом частин першої-третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування у тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати не передбачені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.
За змістом частини третьої статті 134 ЗК України земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (для сінокосіння і випасання худоби), 36 (для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства; для ведення особистого селянського господарства, для ведення садівництва; для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); для індивідуального дачного будівництва; для будівництва індивідуальних гаражів) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство». Нею передбачені процедура звернення, вимоги до змісту заяви для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної чи комунальної власності з метою ведення фермерського, строк розгляду такої заяви, умови щодо передання земельних ділянок лісового та водного фондів.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 та постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 629/6198/21, від 16.01.2024 у справі № 905/5/21, від 16.01.2024 у справі № 908/1445/20, від 10.01.2024 у справі № 922/1130/23.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
За змістом положень статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство реєструється в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, на конкурентних засадах через участь у торгах, а не як фізична особа - громадянин України із метою створення фермерського господарства.
З урахуванням вимог статей 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 116, 121, 123, 134 ЗК України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 908/1445/20, від 07.06.2023 у справі
№ 922/3737/19, від 14.03.2023 у справі № 922/1974/19, від 07.03.2023 у справі № 922/3108/19.
Як встановлено матеріалам справи, Відповідач 1 вже реалізував своє право на безоплатне отримання земельних ділянок (поза конкурсом) для ведення фермерського господарства, уклавши до державної реєстрації фермерського господарства «Чорноземи Зіньківщини» в період з 03.03.2014 року по 17.04.2014 року 26 договорів оренди земельних ділянок загальною площею 300,5858 га на території, що в даний час входить до Зінківської ОТГ.
Після отримання Відповідачем 1 вищевказаних земельних ділянок 18.04.2014 було зареєстровано ФГ «Чорноземи Зіньківщини» (Відповідач-2), для державної реєстрації якого подано договір оренди від 11.03.2014 щодо земельної ділянки площею 6,5000 га, кадастровий номер 5321386900:00:006:0304, що розташована за межами населених пунктів на території Зіньківської ОТГ, після чого в період з 25.04.2014 року по 03.12.2014 року отримано в оренду ще 57 земельних ділянок на тій самій території.
Відповідно до вимог ч.4 ст.165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Як вбачається зі змісту відзивів апелянтів на позов, вони не спростовували та не заперечували факт отримання Відповідачем 1 вищенаведених земельних ділянок для ведення фермерського господарства без проведення аукціону, не надавали доказів на спростовування таких обставин та не вимагали від Прокурора надання інших доказів.
Факт отримання вищенаведеної численної кількості земельних ділянок в оренду Відповідачем докладно відображений як в позовній заяві, так і в рішенні суду першої інстанції, проте заявляючи в подальшому щодо відсутності доказів отримання їх Відповідачем 1 та не дослідження їх судом першої інстанції, апелянти не заперечують, що до отримання спірних в даній справі земельних ділянок поза аукціоном, Відповідач 1 він вже неоднократне реалізовував таке право.
За наведених підстав судова колегія вважає безпідставними доводи апелянтів щодо
недоведеності вищенаведених обставин та констатує, що оскільки на момент укладення оспорюваних договорів оренди Відповідач 1 вже створив ФГ «Чорноземи Зіньківщини», та отримав в оренду численну кількість земельних ділянок без проведення земельних торгів - є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що Відповідач 1 незаконно використав право на отримання спірних земельних ділянок для ведення фермерських господарств на поза конкурентних засадах.
Щодо посилання апелянтів на практику Верховного Суду, що укладення договору оренди землі в період, коли законодавством загалом допускалося надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, за умов повторного надання земельної ділянки фізичній особі для створення фермерського господарства, є оспорюваним, оскільки обставини отримання заявником земельних ділянок за пільговою процедурою (без дотримання конкурентних засад) один раз чи більше не є очевидними і встановити це можливо лише під час перевірки заяви громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства (постанови Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 613/571/18 09.04.2024 у справі №629/6198/21 та від 21.05.2024 у справі № 622/1061/21, від 17.09.2024 у справі №922/1830/19), судова колегія зазначає наступне.
З метою дослідження наведених обставин, ухвалою судової колегії від 19.01.2026 року було зобов`язано Позивача, Відповідача 1 та Третю особу надати оригінал Договору оренди землі від 11.03.2014р. щодо земельної ділянки пл.6,5000 га з кадастровим номером 5321386900:006:0304 (із всіма додатками) для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчені копії невід`ємних додатків до Договору оренди землі від 11.03.2014р. щодо земельної ділянки пл.6,5000 га. з кадастровим номером 5321386900:006:0304 для долучення до матеріалів справи, а саме: засвідченої копії акту приймання-передачі об`єкта оренди (після реєстрації під час передачі) та заяви Відповідача 1 про бажання укласти такий Договір.
Проте, таких документів суду не надано, оскільки Позивачем зазначено, що вони не були передані йому Третьою особою, Третьою особою повідомлено, що документи за 2014 рік не збереглись через їх знищення, а Відповідач-1 повідомив, що ці документи були раніше передані іншому адвокату, у якого їх забрати не має можливості.
Наразі, судова колегія дійшла висновку, що вищенаведені висновки Верховного Суду про необхідність дослідження заяви майбутнього орендаря на отримання земельної ділянки - нерелевантні обставинам в даній справі, оскільки стосуються обставин, коли отримання одночасно де-кілька земельних ділянок за пільговою процедурою з метою ведення фермерського господарства відбувалося до його реєстрації, отже дослідження заяви орендаря було необхідно саме для встановлення дійсної мети такого отримання, тоді як в даній справі отримання спірних ділянок за пільговою процедурою відбулося після реєстрації фермерського господарства Відповідача 1, а також після отримання за пільговою процедурою значної кількості земельних ділянок.
Зазначені обставини не залишають жодних сумнівів щодо зловживання Відповідачем 1 наведеним правом при отриманні спірних земельних ділянок в оренду на пільгових (позаконкурсних )засадах, оскільки на момент прийняття ГУ Держземагенства в Полтавській області спірних наказів та укладення оскаржуваних у даній справі договорів оренди створене Відповідачем 1 фермерське господарство вже мало у своєму користуванні земельні ділянки для ведення фермерського господарства.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що додатково земельні ділянки могли бути отримані Відповідачем 1 виключно на конкурсних засадах через участь у торгах, оскільки право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Так само і фермерське господарство може отримувати додатково земельні ділянки лише на конкурентних засадах через участь у торгах.
Відповідна правова позиція Верховного Суду є сталою та викладена у постановах Верховного Суду України від 18.05.2016 у справі № 6-248цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц, від 13.03.2018 у справі № 348/992/16-ц, від 22.08.2018 у справі № 606/2032/16-ц та у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 927/83/19 та від 25.03.2020 у справі № 357/2418/15-ц, 17.09.2020 у справі № 917/1416/19.
Так, згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною другою статті 215 ЦК України, зокрема, передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частини перша та друга).
Так, у близькій за змістом постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 зазначено, що відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Окрім того, колегія суду звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у цивільній справі № 688/2908/16-ц з аналогічних правовідносин, а також постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у
справі № 922/1832/19 зазначено: якщо існує зловживання громадянином такими пільговими умовами, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування повинен не допустити надання йому земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, однак якщо і орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування не перешкоджає такому зловживанню, то ці особи (громадянин та відповідний орган) створюють незаконні передумови для отримання громадянином земельної ділянки на пільговій (позаконкурентій) основі, а правочин, укладений за наслідками таких діянь, спрямований на отримання земельної ділянки без дотримання конкурентних засад, спрямований на незаконне заволодіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, то він відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України є нікчемним.
За наведених обставин судова колегія вважає безпідставними доводи апелянтів, що до внесення змін до ЗК України Законом № 1012-VIII громадянин міг отримати для ведення фермерського господарства скільки завгодно земельних ділянок на неконкурентних засадах.
Також доводи апелянтів щодо відсутності конкретної норми закону, яка прямо встановлює нікчемність договорів оренди (укладених у 2015 році на підставі наказів 2014- 2015 років щодо надання земель для ведення фермерського господарства) і оскільки такі договори виконувались сторонами, то вони не є нікчемними - є помилковими за вищенаведених підстав.
Оскільки судом встановлені вищенаведені обставини, що свідчать про створення Третьою особою та Відповідачем 1 незаконних передумов для отримання останнім спірних земельних ділянок на пільговій (позаконкурсній) основі, таке володіння та користування Відповідачами землею не підпадає під захист ст.1 Першого Протоколу Європейської Конвенції з прав людини, а повернення спірних ділянок територіальній громаді в особі Позивача не можна розцінювати у вигляді неправомірного втручання в мирне володіння майном.
Отже, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки спірні договори оренди за відсутності для цього підстави, визначеної в абзаці 2 частини другої статті 134 ЗК України, укладені без дотримання конкурентних засад, тобто спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками державної власності, то такі договори згідно з частинами першою та другою статті 228 ЦК України є нікчемними.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що якщо правочин є нікчемним, то позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача (близькі за змістом висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц).
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до закінчення перегляду якої зупинялося апеляційне провадження в цій справі, навів висновки щодо розмежування оспорюваного та нікчемного правочину з покликанням на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, а саме:
1) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України). Такий cпociб захистуцивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів;
2) якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача;
3) за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №
916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатися з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній
частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (див. пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19).
У пунктах 66, 67, 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 викладено такі висновки:
«За змістом абзацу першого частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України).
Отже, ЦК України визначає такі загальні юридичні наслідки недійсності правочину: (1) основний - двостороння реституція - повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, тобто становища, яке існувало до його вчинення (абзац другий частини першої статті 216 ЦК України); (2) додатковий - відшкодування збитків і моральної шкоди винною стороною на користь другої сторони недійсного правочину та третьої особи, якщо їх завдано у зв`язку із вчиненням такого правочину (частина друга статті 216 цього Кодексу)».
Водночас у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, із вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи таку вимогу його нікчемністю.
У зв`язку із цим господарський суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (такий висновок викладено в пункті 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).
Прокурор обґрунтовує заявлені позовні вимоги саме нікчемністю договорів оренди землі від а саме: від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300; від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302; від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101; від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012; від 11.06.2015 щодо земельної ділянки площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, зважаючи на їх укладення між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадаструу Полтавській області, без дотримання конкурентних засад, визначених частиною 2 статті 134 ЗК України, на підставі якого (договору) Відповідач 1, власне, й набув право оренди на спірну земельну ділянку.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності в постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24 зазначив, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Такі способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин його можна пред`явити лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою в договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.
Речове право захищають за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично - з необмеженого кола осіб) і не створює саме собою зобов`язального правовідношення.
Однією з умов застосування негаторного позову є відсутність між сторонами спору договірних відносин.
Якщо вчинене особою порушення було можливе лише як вчинене певною особою через її статус у договірному чи іншому зобов`язальному правовідношенні з власником, то негаторний позов не можна заявити, а право власника слід захищати за допомогою зобов`язально-правових способів (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 02 листопада 2022 року у справі №922/3166/20).
З огляду на викладене договірний характер правовідносин між сторонами спору унеможливлює застосування до них положень статті 391 ЦК України.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу «jura novit curia» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19).
Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можна витлумачити відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України). Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 904/7803/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 910/3453/22, від 01 листопада 2023 року у справі №910/7987/22.
В даній справі вимоги Прокурора спрямовані на повернення територіальній громаді в особі Позивача спірних земельних ділянок, переданих Третьою особою в оренду Відповідачу 1 за нікчемними правочинами, відповідне прагнення Прокурора та Позивача не викликає сумніву.
За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Такі висновки сформульовані у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 4-376цс18, пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2).
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Разом з тим, оскільки на момент отримання Відповідачем -1 в оренду спірних земельних ділянок його фермерське господарство - Відповідач-2 –вже було зареєстровано, а відповідно до даних державних реєстрів на даний момент право оренди зареєстровано саме за Відповідачем 1, судова колегія вважає обґрунтованим обрання Прокурором та судом у якості осіб, що повинні повернути спірні земельні ділянки обох Відповідачів.
Разом з тм, оскільки за змістом вищенаведеного висновку Палати ВС наявність зобов`язальних правовідносин щодо спірної земельної ділянки унеможливлює її повернення територіальній громаді із застосуванням положень статті 391 ЦК України (шляхом пред`явлення негаторного позову до суду), на яке помилково посилається Прокурор, оскільки у спірних правовідносинах Відповідачем 1 саме через його статус у договірному правовідношенні з власником вчинялося порушення у виді неодноразового отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства на пільгових (неконкурентних) засадах.
Враховуючи в сукупності зазначені вище висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 216, 387, 391 ЦК України та статей 2, 162 ГПК України, викладені в постановах від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 16.07.2025 у справі № 910/2389/23, та керуючись принципом jura novit curia («суд знає закони»), судова колегія наголошує на тому, що заявлена Прокурором у цій справі позовна вимога про зобов`язання відповідачів повернути спірні земельні ділянки Позивачу є за своєю процесуальною суттю є таким належним і ефективним способом захисту прав місцевої територіальної громади, як застосування наслідків нікчемності зазначеного договору у виді односторонньої реституції (як виняток, через законодавче встановлення недопустимості повернення орендодавцем отриманої орендної плати за фактичний строк оренди землі у разі недійсності (нікчемності) договору оренди землі), але аж ніяк не негаторним позовом, про який могло би йтися лише у випадку пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки тим суб`єктом, який не є стороною нікчемного правочину.
При цьому позовні вимоги Прокурора про зобов`язання Відповідачів повернути спірні земельні ділянки Позивачу відповідають належному способу захисту (про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину), позаяк прагнення Позивача повернути земельні ділянки в зв`язку з нікчемністю договорів оренди землі не викликає сумніву.
З огляду на вищевикладене, безпідставними є доводи апеляційних скарг про зворотнє.
Враховуючи викладені вище висновки, доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає за необхідне дослідити питання наявності чи відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом зобов`язання Відповідачів повернути спірні земельні ділянки територіальній громаді в особі Позивача та зазначає наступне.
Застосування інституту позовної давності є одним із інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачі протягом розгляду справи в суді першої інстанції заявляли про застосування позовної давності.
Відповідно до статей 256,257 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
В поданих заявах Відповідачі зазначали, що Прокурор не був позбавлений можливості своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень, у цьому випадку ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, необхідну для подання позову інформацію, мав можливість довідатися про існування спірних наказів Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду та про наявність рішень про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки, з моменту видачі таких наказів та проведення державної реєстрації прав на спірні земельні ділянки, тобто у 2014 та 2015 роках, але позов ним подано через кілька років лише у грудні 2023 року. Крім того, Прокурор, починаючи з моменту реєстрації права оренди за договорами оренди землі, не був позбавлений законодавчо визначеної та технічної можливості самостійно перевірити зареєстровані речові права на спірні земельні ділянки шляхом безпосереднього доступу до інформації про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка є відкритою та загальнодоступною.
В свою чергу, Прокурор вважав, що не пропустив строк позовної давності, оскільки Позивач став власником земельних ділянок в 2021 році після проведення державної реєстрації права комунальної власності на спірні земельні ділянки, а звернення з позовом відбулось 29.12.2023року.
Також, мало місце продовження строків позовної давності на період дії карантину та на період дії воєнного стану.
Зазначені обставини не досліджувались судом першої інстанції при прийнятті рішення, оскільки суд погодився з доводами Прокурора про негаторний характер позову, однак це є доводами апеляційних скарг, тому є предметом дослідження в суді апеляційної інстанції.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами, визначеними статтею 261 Цивільного кодексу України, частина 1 якої пов`язує його із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 17.10.2023 у справі № 910/21220/21, від 20.06.2023 у справі № 922/2088/21.
За змістом статті 261 Цивільного кодексу України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалася про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 910/15584/16, від 13.09.2022 у справі № 925/461/21.
Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суд повинен з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла довідатися (мала можливість довідатися) про порушення свого права в їх сукупності, як обов`язкових складових визначення початку перебігу позовної давності.
За змістом частин 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Таким чином, і в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Подібні висновки викладені ВП ВС в постанові від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18.
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, якщо у передбачених законом
випадках із позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого
права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган (підприємство), а не прокурор.
Наведене правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й із об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.
З матеріалів справи вбачається, що станом на час прийняття ГУ Держгеокадастру у Полтавській області 1) від 10.06.2015 №2583-СГ; 2) від 10.06.2015 №2584-СГ; 3) від 10.06.2015 №2585-СГ; 4) від 10.06.2015 №2586-СГ; 5) від 10.06.2015 №2587-СГ-Відповідачу 1 в оренду для ведення фермерського господарства 5 земельних ділянок загальною площею 101,0908 га, які розташовані за межами населених пунктів на території колишніх Великопавлівської та Пишненківської, сільських рад (нині Зінківська ОТГ) Полтавської області та укладених на їх підставі договорів оренди земельних ділянок, спірні земельні ділянки перебували у державній власності, повноваження щодо розпорядження ними на підставі ч.4 ст.122 ЗК України здійснювало ГУ Держгеокадастру у Полтавській області.
В даних правовідносинах уповноваженим органом є Зіньківська міська рада як діючий власник земельних ділянок на підставі п. 24 Перехідних положень Земельного Кодексу України.
Право власності на земельні ділянки площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ); площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ) набуто Зіньківською міською радою відповідно до інформаційних довідок – 18.03.2021.
Зі змісту листа Позивача №08.1-18/4428 від 18.12.2023 року вбачається, що йому стало відомо про порушення законодаства під час передачі в оренду земельних ділянок Відповідачу 1 з листа Прокурора.
При цьому, ГУ Держагеокадастру у Полтавській області, Позивачу, як законодавчо визначеному розпоряднику земель, не передавались документи, що слугували підставою для укладення договорів оренди.
Отже, судова колегія вважає, що саме після реєстрації права власності за Позивачем спірних земельних ділянок у 2021 році, йому вперше стало відомо про власника земельних ділянок та укладених договорів оренди, і після перевірки Прокурором указаних обставин установлено наявність порушень чинного законодавства України та, як наслідок, права держави.
Разом з тим, оскільки момент виконання вищенаведених договорів оренди почався з моменту їх передачі Третьою особою Відповідачу-1, тобто ще в червні 2015 року, а Позивач є правонаступником Третьої особи в даних правовідносинах в силу закону, то позовна давність на застосування наслідків нікчемного правочину у вигляді повернення спірних земельних ділянок Прокурором пропущена, оскільки він звернувся з даним позовом у 2023 році.
Разом з тим, за змістом ч.5 ст.267 якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Досліджуючи доводи учасників справи в світлі наявності чи відсутності поважності причин пропуску строку позовної давності, судова колегія враховує, що Позивач, який представляє територіальною громаду, в інтересах якої подав позов Прокурор та в володіння якої мають бути повернені спірні земельні ділянки, лише з 18.03.2021 набула права вимоги щодо зазначених ділянок, до цього часу вона такого права не мала, а Третя особа, яка реалізовувала відповідні повноваження з боку держави - сприяла Відповідачу 1 у незаконному отриманню в оренду земельних ділянок на пільгових умовах, тобто брала участь у порушенні прав територіальної громади.
Також Прокурор наполягав, що до моменту передання земельних ділянок у власність територіальної громади не міг знати про відповідне порушення, вважаючи, що оскільки договір є нікчемний , то й вимоги мають характер негаторного позову, на які позовна давність не розповсюджується.
Отже, саме обставини того, що Зінківська ОТГ в особі Позивача змогла довідатися про порушене право з моменту та набрати відповідної процесуальної дієздатності лише в 2021 році, а попередній орендодавець - Третя особа сама брала участь у такому порушенні - судова колегія розцінює у якості поважних причин пропущення строку позовної давності, що зумовлює судовий захист у вигляді задоволення позову про повернення спірних земельних ділянок Позивачу.
Оскільки судом першої інстанція прийнято в цій частині правильне рішення , судова Колегія не вбачає підстав до його зміни або скасуванні в зазначеній частині відповідно до вимог ст.277 ГПК України.
Також колегією суддів не встановлено порушень судом процесуального права, що зумовили б його скасування відповідно до вимог ст.277 ГПК України.
Інші доводи апеляційних скарг також не скасовують правильність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині.
Що стосується позовних вимог Прокурора про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинення права оренди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на наступні земельні ділянки:
- площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816864;
- площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816742;
- площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816629;
- площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816442;
- площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816278, то такі висновки судова колегія вважає помилковими та погоджується з доводами апеляційних скарг про невірно обраний Прокурором спосіб захисту, що має наслідком відмову у їх задоволенні з огляду на наступне.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та статтею 152 Земельного кодексу України.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (оспорювання, невизнання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із цим , або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Водночас відповідно до висновків Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, викладених у постанові від 09.04.2026 у справі № 922/511/24, до якої зупинялося касаційне провадження в цій справі та які судова колегія відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України вважає за необхідне врахувати, позовні вимоги Прокурора про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права оренди та припинення права на спірні земельні ділянки не можуть бути задоволені внаслідок обрання позивачем неефективного способу захисту порушених прав, оскільки таке скасування не призведе до їх поновлення.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала висновки про те, що функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки наведені, зокрема, в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16
Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права не відповідає належному способу захисту.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
За таких підстав, рішення господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24 в частині задоволених позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинення права оренди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на наведені земельні ділянки -підлягає скасуванню на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 277 ГПК України через не з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме внаслідок обрання Прокурором неефективного способу захисту прав Зінківської ОТГ в особі Позивача.
Щодо розподілення судових витрат в суді першої інстанції, то судова колегія на підставі ч.9.ст.129 ГПК України вважає висновок суду першої інстанції про покладення судових витрат на Відповідачів обґрунтованим, оскільки саме внаслідок порушення ними приписів чинного законодавства та права Позивача виник спір.
За таких підстав, рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/50/24 від 22.10.2025 слід скасувати в частині задоволення позовних вимог про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинення права оренди ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, прийнявши в скасованій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині рішення господарського суду Полтавської області у справі №917/50/24 від 22.10.2025 слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
Відповідно до вимог ч.9 ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги також слід віднести на Відповідачів, оскільки з їх вини виник спір.
Про стягнення інших витрат, у тому числі витрат на правничу допомогу, сторонами не заявлено, отже вони не підлягають розподілу.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , с. Удовиченки, Полтавський район, Полтавська область та Фермерського господарства "Чорноземи Зіньківщини", м.Бровари, Київська область на рішення Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24- задовольнити частково.
Скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24 в частині задоволених позовних вимог Виконуючого обов`язки керівника Диканської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Зіньківської міської ради про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди та припинення права оренди ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на наступні земельні ділянки:
- площею 8,9982 га, кадастровий номер 5321385300:00:019:0300, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816864;
- площею 31,5022 га, кадастровий номер 5321385300:00:029:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Пишненківської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816742;
- площею 37,4000 га, кадастровий номер 5321381400:00:047:0101, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816629;
- площею 12,5589 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0012, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816442;
- площею 10,6315 га, кадастровий номер 5321381400:00:035:0302, що розташована за межами населених пунктів на території Великопавлівської сільської ради Полтавської області (зараз Зіньківська ОТГ), № запису 10816278, прийнявши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
В іншій частині рішення Господарського суду Полтавської області від 22.10.2025 у справі №917/50/24 – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції у вигляді судового збору, віднести на заявників апеляційних скарг.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
Повний текст постанови підписано 17.06.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна 

Суддя Д.О. Попков