КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 травня 2026 року № 826/15391/18
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області, Міністерства внутрішніх справ України третя особа - Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності,
в с т а н о в и в:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області (далі по тексту – відповідач-1), Міністерства внутрішніх справ України області (далі по тексту – відповідач-2), третя особа - Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2018 № 17 о/с в частині звільнення позивача з посади слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району);
- зобов`язати ГУ МВС України в Донецькій області утримуватись від звільнення позивача до повного і належного виконання вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, а саме: обов`язкового працевлаштування позивача;
- визнати бездіяльність МВС України, що полягає у незабезпеченні обов`язковим працевлаштуванням позивача протиправною;
- зобов`язати МВС України вжити заходів щодо обов`язкового працевлаштування позивача з урахуванням її спеціальності, кваліфікації та посади.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що звільнення її з посади слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) є незаконним та таким, що відбулось з грубим порушенням норм чинного законодавства, оскільки позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Отже, наказ № 17 о/с лк ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2018 підлягає скасуванню, а позивач - обов`язковому працевлаштуванню з урахуванням її спеціальності, кваліфікації та посади. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Аблов Є.В.) від 24.09.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №826/15391/18. Розгляд справи ухвалив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
У поданому до суду відзиві відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнято у зв`язку зі скороченням штатів на підставі наказу МВС України №1388 від 06.11.2015, з дотриманням встановленої процедури, зокрема шляхом попередження позивача про наступне вивільнення та ознайомлення її з наявними вакансіями, а відтак у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.
Міністерство внутрішніх справ України також заперечувало проти задоволення позовних вимог, зазначаючи у відзиві, що позивач не перебувала у трудових (службових) відносинах із МВС України, а належним суб`єктом, який здійснював її прийняття на службу та звільнення, є Головне управління МВС України в Донецькій області. Водночас МВС України посилалося на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі №805/771/16-а, відповідно до якої обов`язок щодо вжиття заходів із працевлаштування позивача покладено саме на ГУМВС у Донецькій області, а не на МВС України. З огляду на це відповідач-2 вважав, що позивачем не доведено протиправної бездіяльності МВС України, а отже, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Відповідно до розпорядження Керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2019 №386 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» справу передано на повторний автоматичний розподіл між суддями.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва (суддя Шевченко Н.М.) від 15.05.2019 справу прийнято до провадження розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.04.2020 призначено адміністративну справу до розгляду в судовому засіданні з викликом сторін на 21.05.2020.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльність відмовлено. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020 апеляційну скаргу позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2020 залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2020 – залишено без змін.
Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що граничним строком перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною є досягнення дитиною шестирічного віку. Водночас суди зазначили, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження статусу одинокої матері, а також обставин її проживання з двома неповнолітніми дітьми.
Постановою Верховного Суду від 20.01.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.01.2021, у матеріалах справи міститься апеляційна скарга позивача від 16.07.2020, додатками до якої, зокрема, є витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 91) та довідка Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області від 23.06.2020 № 698 (а.с. 104). Водночас Шостий апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи постанову від 28.09.2020, дійшов висновку про відсутність у позивача статусу одинокої матері, не надавши належної оцінки зазначеним доказам та не дослідивши їх. Суд першої інстанції також не встановив обставин щодо наявності доказів, які підтверджують статус позивача як одинокої матері. Разом з тим встановлення вказаних обставин має істотне значення для правильного вирішення справи.
Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, зокрема не встановлено обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, а суд касаційної інстанції відповідно до вимог закону не наділений повноваженнями встановлювати або вважати доведеними такі обставини, вирішувати питання щодо достовірності доказів чи переваги одних доказів над іншими, відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень. У зв`язку з цим Верховний Суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України.
За результатами повторного автоматичного розподілу справ між суддями, для розгляду адміністративної справи визначено суддю Шулежка В.П.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2021 адміністративну справу №826/15391/18 прийнято до провадження суддею Шулежко В.П. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
13.12.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» №2825-IX, статтею 1 якого встановлено ліквідувати Окружний адміністративний суд міста Києва.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання Закону України №2825-IX від 13.12.2022 «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративна справа №826/15391/18 надійшла до Київського окружного адміністративного суду. 
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду адміністративної справи №826/15391/18 визначено головуючою суддею Діску А.Б.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2024 адміністративну справу №826/15391/18 прийнято до провадження суддею Діскою А.Б. Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження).
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 зобов`язано позивача надати суду письмові пояснення з наданням відповідних доказів: чи зверталась позивачка після 2015 року до відповідача з рапортом та чи надавались відповідачу відповідні документи для продовження відповідного догляду за дитиною. Витребувано у Міністерства внутрішніх справ України належним чином засвідчену копію наказу № 1388 від 06.11.2015, яким скорочено усі штатні посади ГУМВС України в Донецькій області. Витребувано у Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області належним чином засвідчені копії документів, які було надано позивачці для ознайомлення згідно Акта від 11.05.2018 № 10579/204/06-18, а саме: попередження про наступне вивільнення позивача, лист Ліквідаційної комісії ГУМВС у Донецькій області та реєстр вакансій, наданий Маріупольським міським центром зайнятості населення. Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Новоархангельська багатопрофільна лікарня» Новоархангельської селищної ради надати до суду письмові пояснення з наданням відповідних доказів (витяги з журналів реєстрації заяв, видачі довідок, тощо): чи видавались позивачу довідки про необхідність догляду за дитиною, за станом здоров`я; якщо такі довідки видавались - зазначити дати їх видачі та номери, а також указати на підставі яких висновків ЛКК видавались такі довідки.
На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 до суду від Міністерства внутрішніх справ України надійшла належним чином засвідчена копія наказу № 1388 від 06.11.2015, яким скорочено усі штатні посади ГУМВС України в Донецькій області.
На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 до суду від Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області надійшли письмові пояснення, відповідно до яких запитувані судом документи залишилися на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим їх надання є неможливим.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство ЦПМСД Новоархангельської селищної ради надати до суду письмові пояснення з наданням відповідних доказів (витяги з журналів реєстрації заяв, видачі довідок, тощо): чи видавались позивачу довідки про необхідність догляду за дитиною , за станом здоров`я; якщо такі довідки видавались - зазначити дати їх видачі та номери, а також указати на підставі яких висновків ЛКК видавались такі довідки.
На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 до суду від Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Новоархангельської селищної ради надійшла інформація, відповідно до якої зазначено, що ОСОБА_1 видавалися довідки лікарсько-консультативної комісії (ЛКК) про необхідність догляду за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за станом здоров`я, що підтверджується записами в журналі обліку висновків ЛКК (форма № 035/о), а саме:
– 17.06.2020 видано довідку ЛКК № 175 про те, що за станом здоров`я ОСОБА_2 потребує догляду матері строком на 1 рік у зв`язку з діагнозом: рецидивуючий обструктивний бронхіт, вторинний імунодефіцит;
– 16.06.2021 видано довідку ЛКК № 167 про те, що за станом здоров`я ОСОБА_2 потребує догляду матері строком на 1 рік у зв`язку з діагнозом: рецидивуючий обструктивний бронхіт, дихальна недостатність І ступеня, вторинний імунодефіцит.
До наданої інформації долучено належним чином засвідчені витяги з журналу обліку висновків лікарсько-консультативної комісії (форма № 035/о).
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 проходила службу на посаді слідчого відділу розслідування злочинів проти життя та здоров`я особи у Костянтинівському МВ ГУМВС України в Донецькій області. 
Відповідно до наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 10.07.2018 № 17 о/с лк «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас (із постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-223496) - слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи, слідчого відділу Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) з 10.07.2018.
З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження від 05.07.2011, виданим Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського МУЮ у Донецькій області, у позивача народився син ОСОБА_2 . На підставі даного свідоцтва позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до 18.06.2014.
Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 17.07.2015 №223 о/с позивачу продовжено відпустку для догляду за дитиною до 18.06.2016.
Вважаючи своє звільнення протиправним та таким, що здійснене з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернулася до суду з відповідним адміністративним позовом.
У межах нового розгляду справи суд досліджує обставини, що мають значення для її правильного вирішення, та надає їм належну правову оцінку з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.01.2021.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 6 статті 43 Конституції України регламентовано, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII (далі також – Закон №565-XII). 
Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону (тут і далі – у редакції чинній на момент виникнення правовідносин), порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991 № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.
За приписами пункту 64 «г» Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Водночас, на момент розгляду даної справи Закон України від 20.12.1990 №565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 №580-VІІІ «Про Національну поліцію».
Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 01.01.2017.
Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті «Голос України» від 06.08.2015 за №141-142, набрав чинності 07.11.2015.
Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07.08.2015.
Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
За правилом встановленим пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Пунктом 10 Розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» обумовлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
З матеріалів справ вбачається, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого відділу розслідування злочинів проти життя та здоров`я особи у Костянтинівському МВ ГУМВС України в Донецькій області. 
Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» скорочено всі штатні посади органів МВС України, в тому числі і у Донецькій області.
Таким чином, звільнення позивача відбулось, у зв`язку зі скороченням штатів. За твердженнями відповідача-1 працівниками Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області було складено акт від 10.05.2015 про ознайомлення з документами.
У той же час, за змістом пункту 64 «г» Положення №114 звільнення, у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Позивач була попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. 
Разом з тим, відповідач-1, при звільненні за скороченням штатів, не вчинив заходів для забезпечення працевлаштування позивача на службі в органах внутрішніх справ України при скороченні штатів, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу, не з`ясував намір позивача подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ та не запропонував, ані аналогічну посаду, ані нижчу, ніж ту, на якій вона проходила службу.
Відтак, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області належним чином не була з`ясована можливість використання позивача для подальшого проходження служби.
Суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних, у розумінні статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів того, що позивачу, у відповідності до частини першої статті 492 Кодексу законів про працю України, було запропоновано роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Суд зазначає, що предметом спору у цих правовідносинах є правомірність звільнення позивача 10.07.2018, зокрема з огляду на те, що на момент звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, мала статус одинокої матері та не була забезпечена обов`язковим працевлаштуванням. На думку позивача, такі дії відповідача суперечать вимогам частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлено заборону звільнення зазначеної категорії працівників з ініціативи роботодавця, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли таке звільнення допускається лише за умови обов`язкового працевлаштування.
Згідно із пунктом 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.
Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов`язковим працевлаштуванням.
Дана норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років (шести років – частина шоста статті 179 Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.
Водночас суд зауважує, що положення пункту 11 розділу ХІ Закону №580 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, незважаючи на те, що вони не визнані неконституційними, оскільки закріплена в них норма звужує зміст та обсяг прав працівників міліції жінок, які мають дитину у віці до трьох років, порівняно з нормою, закріпленою у ч.3 статті 184 Кодексу законів про працю України.
На підставі вищезазначеного, суд визнає обґрунтованими доводи позивача про протиправність наказу ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2018 № 17 о/с в частині звільнення позивача з посади слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району).
При цьому суд звертає увагу, що Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі № 805/771/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 № 402 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району). Зобов`язано Міністерство Внутрішніх Справ України працевлаштувати ОСОБА_1 у відповідному відділенні або управління чи іншій установі Міністерства внутрішніх справ на рівнозначній займаній раніше посаді. Зобов`язано Головне управління ВС у м. Маріуполі Донецької області та Міністерство внутрішніх справ України працевлаштувати ОСОБА_1 , відповідно до її трудового стажу, кваліфікації, покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти та в тій же місцевості за її професією.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області задоволено частково. Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.12.2016 у справі №805/771/16-а скасовано. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 . У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 16.04.2018 постанову Донецького окружного адміністративного суду від 05.12.2016 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасувано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06.11.2015 №402 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ з посади слідчого відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району). Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вжити заходи щодо обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 .
Суд також враховує, що у межах адміністративної справи №805/771/16-а Верховним Судом вже надано правову оцінку аналогічним правовідносинам, які виникли між цими ж сторонами у зв`язку із попереднім звільненням позивача.
У зазначеній справі встановлено, що позивачу на підставі наказу ГУМВС України в Донецькій області від 17.07.2015 № 223 о/с була надана відпустка по догляду за дитиною до 18.06.2016.
Вказані обставини свідчать про те, що позивач перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем у період здійснення догляду за дитиною, а також про тривалий характер спірних правовідносин, пов`язаних із її звільненням у зв`язку зі скороченням штатів та невиконанням відповідачем обов`язку щодо належного працевлаштування.
Разом з тим, у межах нового розгляду справи ключовим є встановлення обставин щодо наявності у позивача права на перебування у відпустці по догляду за дитиною, а також її статусу як одинокої матері.
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження від 05.07.2011, виданого Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського МУЮ у Донецькій області, у позивача народився син - ОСОБА_2 . На підставі зазначеного свідоцтва та поданих документів позивач перебувала у відпустці для догляду за дитиною до 18.06.2016.
Суд зауважує, що відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів припинення, скасування або ненадання позивачу відпустки по догляду за дитиною після 2016 року, у тому числі відсутні докази відмови позивачу у її продовженні або повідомлення про припинення такої відпустки у встановленому законом порядку.
За таких обставин, з огляду на обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність своїх рішень, суд дійшов висновку, що позивач вважається такою, що перебувала у відпустці по догляду за дитиною на момент звільнення.
Крім того, під час попереднього розгляду справи суди дійшли висновку про відсутність у позивача статусу одинокої матері, не надавши належної оцінки поданим нею доказам та не дослідивши їх у повному обсязі. Також не встановлено обставин щодо наявності доказів, які підтверджують зазначений статус. При цьому Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 зазначив, що встановлення цих обставин має істотне значення для правильного вирішення справи.
Водночас судом у межах нового розгляду справи встановлено, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження статусу одинокої матері, а саме: копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (а.с. 91), а також довідку Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області від 23.06.2020 №698 (а.с. 104).
Суд також враховує, що у межах адміністративної справи №805/771/16-а судами вже встановлено, що позивач має двох неповнолітніх дітей та є одинокою матір`ю на підставі статті 135 Сімейного кодексу України.
Крім того, на виконання вимог ухвали Київського окружного суду від 01.12.2025 Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Новоархангельської селищної ради надано письмові пояснення та належним чином засвідчені витяги з журналу обліку висновків лікарсько-консультативної комісії (форма № 035/о), з яких вбачається, що позивачу видавалися довідки лікарсько-консультативної комісії про необхідність догляду за дитиною за станом здоров`я.
Зокрема, встановлено, що:
– 17.06.2020 видано довідку ЛКК №175 про необхідність догляду за дитиною строком на 1 рік;
– 16.06.2021 видано довідку ЛКК №167 про необхідність догляду за дитиною строком на 1 рік.
Вказані обставини підтверджують наявність у позивача об`єктивної необхідності здійснення догляду за дитиною за станом здоров`я, що свідчить про наявність підстав для застосування гарантій, передбачених трудовим законодавством.
Суд окремо зазначає, що чинне трудове законодавство не містить визначення поняття «одинока мати».
Водночас відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховний Суд України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» одинокою матір`ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або такий запис зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, вдова, а також інша жінка, яка виховує та утримує дитину самостійно.
Суд також враховує, що чинним законодавством не визначено вичерпного переліку документів, які підтверджують статус одинокої матері. При цьому належними доказами можуть бути будь-які офіційні документи, складені, оформлені та засвідчені у встановленому законом порядку, які підтверджують відсутність участі батька у вихованні дитини.
У межах даної справи позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження статусу одинокої матері, а саме: витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, а також довідку органу місцевого самоврядування.
Отже, суд дійшов висновку, що позивач належить до категорії осіб, на яких поширюються гарантії, встановлені частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України.
Водночас відповідачами не надано належних та допустимих доказів того, що при звільненні позивача було дотримано вимог законодавства, зокрема щодо пропозиції іншої роботи та вжиття заходів до її працевлаштування.
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Позивач проходила службу саме в органах внутрішніх справ (міліції).
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно з п.1 розділу І Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.
Пунктом 24 розділу ІІ Положення встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.
Одночасно із цим слід зазначити, що порядок призначення на посади поліцейських визначений у статті 48 Закону №580-VІІІ.
За змістом статті 52 указаного Закону з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов`язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади.
Конкурс проводиться відповідною поліцейською комісією.
У силу частини першої статті 51 Закону №580-VІІІ для забезпечення прозорого добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських на підставі об`єктивного оцінювання професійного рівня та особистих якостей кожного поліцейського, відповідності їх посаді, визначення перспективи службового використання в органах поліції утворюються постійні поліцейські комісії.
Отже, Законом №580-VІІІ передбачено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, що вимагає вчинення певних дій як осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також посадових осіб органів (закладів, установ) поліції.
Разом з тим, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 802/4079/15-а (провадження № К/9901/23963/18).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на такі законодавчі приписи, адміністративний суд позбавлений можливості зобов`язати орган державної влади прийняти позивача на роботу, оскільки прийняттю на службу до Національної поліції передує встановлена законодавством процедура конкурсу та перевірки, яка може бути проведена лише вищезазначеним органом державної влади.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту прав позивача є поновлення на посаді, з якої її було звільнено, а саме: на посаді слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району).
Щодо часу поновлення позивача на відповідній посаді, суд враховує абзац 2 пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, яким визначено, що останнім днем роботи вважається день звільнення.
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позивача належить поновити на посаді, з якої її було звільнено, з 11.07.2018, оскільки відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2018 № 17 о/с останнім днем роботи позивача було 10.07.2018.
Щодо вимоги про зобов`язання Головного управління МВС України в Донецькій області утримуватись від звільнення позивача до повного та належного виконання вимог частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, суд зазначає, що з огляду на висновок про протиправність оскаржуваного наказу та поновлення позивача на посаді, така вимога є похідною та не підлягає окремому задоволенню, оскільки права позивача підлягають захисту шляхом поновлення її на попередній посаді.
Стосовно вимог про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, яка полягає у незабезпеченні обов`язкового працевлаштування позивача, а також зобов`язання МВС України вжити заходів щодо її працевлаштування, суд зазначає таке.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач перебувала у службових правовідносинах саме з Головним управлінням МВС України в Донецькій області, яке здійснювало її прийняття на службу та звільнення.
Крім того, у постанові Верховного Суду у справі №805/771/16-а прямо зазначено, що обов`язок щодо вжиття заходів з обов`язкового працевлаштування позивача покладається саме на відповідний територіальний орган МВС, який здійснював її звільнення, тобто на Головне управління МВС України в Донецькій області.
Таким чином, позивачем не доведено наявності протиправної бездіяльності з боку Міністерства внутрішніх справ України.
Водночас суд повторно наголошує, що порядок прийняття на службу до Національної поліції визначений Законом України «Про Національну поліцію» та передбачає проведення відповідних процедур, зокрема конкурсу, що виключає можливість покладення на суд повноважень щодо безпосереднього зобов`язання органу державної влади призначити особу на посаду.
За таких обставин вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України та зобов`язання його вжити заходів щодо працевлаштування позивача задоволенню не підлягають.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, пункт 36, від 01.07.2003 вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Окрім того, суд не приймає до уваги доводи відповідача-1 щодо неможливості надання запитуваних судом документів у зв`язку з їх перебуванням на тимчасово окупованій території.
Суд зазначає, що обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб`єкта владних повноважень. Саме відповідач-1 повинен був надати належні та допустимі докази дотримання процедури звільнення позивача, зокрема щодо її належного попередження, пропозиції вакантних посад та вжиття заходів щодо працевлаштування.
Посилання на втрату або недоступність документів у зв`язку з обставинами, пов`язаними з тимчасовою окупацією території, саме по собі не звільняє відповідача від обов`язку доказування та не може бути підставою для обмеження прав позивача.
Відповідачем не надано жодних альтернативних доказів на підтвердження дотримання вимог законодавства при звільненні позивача, що свідчить про недоведеність правомірності оскаржуваного наказу.
Суд також враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у справі №805/771/16-а, а також у постановах Верховного Суду України у справах №21-8а14 та №21-267а12, відповідно до яких відповідно до яких при вирішенні спорів щодо звільнення працівників у зв`язку зі скороченням штату або реорганізацією суди повинні перевіряти не лише формальну наявність підстав для звільнення, а й дотримання роботодавцем гарантій, встановлених трудовим законодавством, зокрема щодо заборони звільнення окремих категорій працівників та обов`язку їх працевлаштування.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що у разі ліквідації або реорганізації державного органу обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на той орган, який здійснював його звільнення, а також що недотримання такого обов`язку є підставою для визнання звільнення протиправним.
Таким чином, викладені правові позиції підлягають застосуванню до спірних правовідносин та підтверджують висновок суду про порушення відповідачем гарантій, передбачених трудовим законодавством, що вплинуло на правомірність оскаржуваного наказу.
Таким чином, аналізуючи наведене в сукупності, суд дійшов висновку, що спірний наказ, яким звільнено позивача з посади слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позивач, у відповідності до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України та пункту 24 Положення №114 - поновленню на посаді, яку вона обіймала до звільнення.
Згідно з п.п.2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) підлягає негайному виконанню.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу (частина перша статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
У той же час згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, на підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково.
Щодо судових витрат, то судом питання щодо їх розподілу в порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не вирішується, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору й нею, як і відповідачем не понесено судових витрат у цій справі.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області (87500, Донецька обл., м. Маріуполь, пр-т Нахімова, 86), Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, код ЄДРПОУ 00032684), третя особа: Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, код ЄДРПОУ20055121) про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності - задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області від 10.07.2018 № 17 о/с в частині звільнення позивача з посади слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району).
3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) з 11.07.2018.
4. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді слідчого у відділі розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи Костянтинівського міського відділу (з обслуговування м. Костянтинівка та Костянтинівського району) з 11.07.2018.
В іншій частині адміністративного позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.