ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/9600/24 пров. № А/857/17615/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року (головуючий суддя Кузан Р.І., м. Львів) у справі №380/9600/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Оброшине» інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України» про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі №380/9600/24 визнано протиправною бездіяльність Державного підприємства “Дослідне господарство “Оброшине” інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України” щодо ненадання відповіді на запит на інформацію від 30.03.2024. Зобов`язано Державне підприємство “Дослідне господарство “Оброшине” інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України” надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію відповідно до Закону України “Про доступ до публічної інформації” від 30.03.2024.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 набрало законної сили 23.07.2024.
26.02.2026 позивачем подано до Львівського окружного адміністративного суду заяву про встановлення судового контролю за виконанням рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у даній справі, яка обгрунтована невиконанням даного рішення боржником. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, свої висновки суд обґрунтовував тим, що позивачем не надано суду доказів ймовірного уникнення чи зволікання відповідачем у виконанні даного судового рішення та не довів наявності об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю, як зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.
Суд вказав, що доказів відкриття виконавчого провадження позивач суду не надав, як і не надав доказів неможливості виконання рішення суду згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», відтак прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяви.
Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції, який ухвалив рішення, для встановлення судового контролю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції намагається навантажувати позивача обов`язком збирання доказів, що не передбачено процесуальним законом. Також вказує, що відсутність виконавчого провадження взагалі не перешкоджає розгляду заяви про встановлення судового контролю.
Апеляційний розгляд справи здійснено згідно ч.2 ст.312 КАС України в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів при наданні оцінки законності та обгрунтованості оскаржуваної ухвали виходить з наступного.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. 
Згідно із ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання рішення суду, яке набрало законної сили, забезпечується, зокрема, і шляхом встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, як це передбачено у розділі ІV КАС України «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах».
У статті 381-1 КАС України встановлено, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382 - 382-3 і 383 цього Кодексу.
Колегія суддів зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень» від 21.11.2024 №4094-IX, який набрав чинності 19.12.2024, змінений механізм судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах. КАС України доповнено статтями 381-1, 382-1 - 382-3 та статтю 382 викладено в новій редакції.
Відповідно до ч.3 статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 21.11.2024 №4094-IX установлено, що справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України (в редакції Закону №4094-IX) суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Як вже було встановлено, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі №380/9600/24 зобов`язано Державне підприємство “Дослідне господарство “Оброшине” інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України” надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію відповідно до Закону України “Про доступ до публічної інформації” від 30.03.2024.
Колегія суддів звертає увагу, що з моменту набрання рішенням суду законної сили (2024 рік) і на час подання заяви про встановлення судового контролю вказане рішення боржником не виконано, що і стало підставою звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про встановлення судового контролю.
При цьому, суд першої інстанції, не надавши оцінку доводам заявника, відмовив у задоволенні такої заяви, вказавши, що позивач не довів наявності об`єктивних підстав вважати, що рішення суду залишиться невиконаним, а також не реалізував своє право на належне виконання судового рішення в порядку Закону України "Про виконавче провадження".
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими.
Наявність чи відсутність відкритого виконавчого провадження не позбавляє особу звертатись до суду в порядку ст. 382 КАС України, оскільки ці дві законодавчо визначені процедури щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, не пов`язані між собою та можуть застосовуватись на вибір позивача як окремо одна від одної, так і одночасно.
Встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення не залежить від наявності відкритого виконавчого провадження.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Європейський Суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Суд повторює, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.
З огляду на встановлений факт невиконання боржником рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2024 у справі №380/9600/24, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для встановлення судового контролю за вказаним рішенням у даній справі.
Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Колегія суддів наголошує, що оскільки резолютивна частина рішення є завершальною і відображає результат вирішення справи адміністративної юрисдикції та містить чіткі та вичерпні висновки щодо всіх вимог, які були предметом позову, тому виконання рішення суду, яке набрало законної сили, повинно реалізовуватись у визначений судом спосіб.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення, відтак, з врахуванням вимог ст.381-1 КАС України та відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції і направлення справи до суду першої інстанції для вирішення питання про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
Керуючись статтями 311, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року у справі №380/9600/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	М.А. Пліш