ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. Справа№ 910/8748/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Сковородіної О.М. 
Горбасенка П.В. 

при секретарі судового засідання: Пічкур А.О.
за участю представників учасників справи: згідно з протоколом судового засідання

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Гарантований покупець»
на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 (повний текст рішення складено 25.02.2026)
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 (повний текст рішення складено 12.03.2026) 
та 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Квантс»
на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 (повний текст рішення складено 12.03.2026) 
у справі № 910/8748/25 (суддя - Чебикіна С.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квантс»
до Акціонерного товариства «Гарантований покупець»
про стягнення 54347193,79 гривень

Короткий зміст позовних вимог

ТОВ «Квантс» (надалі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ДП «Гарантований покупець» (надалі також відповідач) про стягнення заборгованості за договором № 1340/01/20 від 05.05.2020, яка з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог складає 54347193,79 гривень та складається з 52364822,39 гривень заборгованості, 1167591,89 гривень інфляційних втрат та 814779,51 гривень 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані позивачем неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо купівлі відпущеної електричної енергії, виробленої за «зеленим» тарифом згідно з договором № 1340/01/20 від 05.05.2020 (надалі також Договір).
23.02.2026 ТОВ «Квантс» подало до Господарського суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просило стягнути з ДП «Гарантований покупець» 100000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 замінено сторону у справі № 910/8748/25, а саме відповідача - ДП «Гарантований покупець» його правонаступником - АТ «Гарантований покупець».

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 позов задоволено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним:
- з матеріалів справи вбачається, що відповідач за поставлену йому електроенергію розрахувався не в повному обсязі, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість у сумі 52364822,39 гривень. Доказів на спростування вказаної заборгованості відповідача перед позивачем матеріали справи не містять. Доводи викладені відповідачем у відзиві на позов не знайшли свого підтвердження для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства;
- вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 1167591,89 гривень інфляційних втрат та 814779,51 гривень 3% річних підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який здійснено у відповідності до умов Договору та вимог закону.
Крім того, додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 заяву ТОВ «Квантс» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково та присуджено до стягнення з ДП «Гарантований покупець» на користь ТОВ «Квантс» 30000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване наступним:
- з огляду на наданий адвокатом обсяг послуг, суд вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу у сумі 100000,00 гривень не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати неспіврозмірні з виконаною роботою у суді, отже їх розмір є необґрунтованим, а їх стягнення з відповідача становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципом розподілу таких витрат;
- дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд дійшов висновку, що обґрунтованими та співмірними зі складністю справи та фактично наданими послугами є витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 гривень.

Короткий зміст апеляційних скарг

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 ДП «Гарантований покупець» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Обґрунтовуючи вищевказану апеляційну скаргу, АТ «Гарантований покупець» зазначає наступне:
- судом першої інстанції не надано належної оцінки особливостям регулювання зобов`язань відповідно до п. 11.4 Порядку № 641 (в редакції з 26.01.2024);
- як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач заявляв вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості, при цьому маючи перед відповідачем заборгованість у сумі 89736,23 гривень за послуги з відшкодування частки вартості небалансу електричної енергії, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягали задоволенню, адже в Гарантованого покупця є всі правові підстави для зменшення розміру заборгованості перед ТОВ «Квантс» на суму 89736,23 гривень;
- судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення не було враховано існування форс-мажорних обставин в межах спірних правовідносин.
Крім того, не погоджуючись із додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 ДП «Гарантований покупець» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким у задоволені заяви ТОВ «Квантс» відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вищевказану апеляційну скаргу, АТ «Гарантований покупець» зазначає про те, що з огляду на обставини справи, стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу є надмірною, суперечить критеріям розподілу судових витрат (пропорційності, співмірності і розумності розміру таких витрат) і не є обґрунтованою.
Крім того, не погоджуючись із додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 12.03.2026, ТОВ «Квантс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у задоволенні заяви та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вищевказану апеляційну скаргу, ТОВ «Квантс» зазначає про те, що оскаржуване додаткове рішення не містить вказівки на те, які саме послуги адвоката, на думку суду першої інстанції є недоречними та в чому саме полягає неспівмірність заявлених судових витрат.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

05.05.2020 року між ТОВ «Аякс Дніпро» (нове найменування - ТОВ «Квантс», продавець за «зеленим» тарифом, позивач) та ДП «Гарантований покупець» (гарантований покупець, відповідач) укладено Договір № 1340/01/20 (Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого продавець за «зеленим» тарифом зобов`язується продавати, а гарантований покупець зобов`язується купувати всю відпущену електричну енергію, вироблену продавцем за «зеленим» тарифом, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього Договору та законодавства України, у тому числі Порядку купівлі гарантованим покупцем електричної енергії, виробленої з альтернативних джерел, затвердженого постановою НКРЕКП від 26.04.2019 року № 641 (Порядок), або Порядку продажу та обліку електричної енергії, виробленої споживачами, а також розрахунків за неї, затвердженого постановою НКРЕКП від 13.12.2019 року № 2804 (Порядок продажу електричної енергії споживачами).
09.02.2021 року між сторонами укладено Додаткову угоду № 315/01/21 про внесення змін до Договору № 1340/01/20 від 05.05.2020 року у зв`язку із внесенням НКРЕКП змін до типової форми договору купівлі-продажу електричної енергії.
30.01.2024 року між сторонами укладено Додаткову угодою № 1608/07/24, у зв`язку із прийняттям НКРЕКП постанови № 178 від 24.01.2024 року «Про внесення змін до деяких постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», якою, серед іншого, затверджено нову редакцію типового Договору купівлі-продажу електричної енергії, глави 1-8 Договору № 1340/01/20 від 05.05.2020 року замінено главами 1-9 в новій редакції (Договір зі змінами).
Відповідно до пункту 3.2 Договору розрахунок за куплену гарантованим покупцем електричну енергію здійснюється грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок продавця, з урахуванням ПДВ. Гарантований покупець та продавець при виникненні взаємної однорідної заборгованості мають право за взаємною згодою проводити зарахування зустрічних однорідних вимог, що оформлюється сторонами в установленому законодавством порядку. 
Згідно з пунктом 3.3 Договору оплата електричної енергії, купленої гарантованим покупцем у продавців у розрахунковому місяці, формування актів купівлі-продажу електричної енергії здійснюються відповідно до Порядку.
Пунктом 3.4 Договору визначено, що у випадку здійснення гарантованим покупцем оплати першої другої декади розрахункового місяця за відпущену електричну енергію продавцем понад фактичну вартість проданої за розрахунковий період (місяць) електричної енергії продавець повертає на рахунок гарантованого покупця надлишково сплачені кошти протягом чотирьох робочих днів з дня отримання продавцем підписаного акта купівлі-продажу електричної енергії (акта коригування до акта купівлі-продажу електричної енергії) за відповідний розрахунковий період.
31.05.2024 року між сторонами було підписано акт купівлі-продажу електричної енергії за травень 2024 року на загальну суму 68654041,94 гривень з ПДВ. Акт підписаний сторонами без зауважень за допомогою КЕП з обох сторін.
За відпущену у травні 2024 року електроенергію відповідачем здійснено часткову оплату у загальному розмірі 41869825,82 гривень, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, копії яких містяться в матеріалах справи. 
Окрім того, зобов`язання відповідача з оплати вартості електричної енергії за травень 2024 року частково припинено (зменшено) за результатами заліку зустрічних однорідних вимог на суму 146222,64 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року та на суму 13601,27 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 11.06.2025 року.
30.06.2024 року між сторонами було підписано акт купівлі-продажу електричної енергії за червень 2024 року на загальну суму 61849435,03 гривень з ПДВ. Акт підписаний сторонами без зауважень за допомогою КЕП з обох сторін.
За відпущену у червні 2024 року електроенергію відповідачем здійснено часткову оплату у загальному розмірі 42296338,57 гривень, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, копії яких містяться в матеріалах справи. 
Окрім того, зобов`язання відповідача з оплати вартості електричної енергії за червень 2024 року частково припинено (зменшено) за результатами заліку зустрічних однорідних вимог на суму 509334,78 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року та на суму 23419,26 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 11.06.2025 року. 
31.01.2025 року між сторонами було підписано акт купівлі-продажу електричної енергії за січень 2025 року на загальну суму 73975306,45 гривень з ПДВ. Акт підписаний сторонами без зауважень за допомогою КЕП з обох сторін.
За відпущену у січні 2025 року електроенергію відповідачем здійснено часткову оплату у загальному розмірі 69413388,45 гривень, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, копії яких містяться в матеріалах справи.
Окрім того, зобов`язання відповідача з оплати вартості електричної енергії за січень 2025 року частково припинено (зменшено) за результатами заліку зустрічних однорідних вимог на суму 95369,08 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року.
28.02.2025 року між сторонами було підписано акт купівлі-продажу електричної енергії за лютий 2025 року на загальну суму 61512055,16 гривень з ПДВ. Акт підписаний сторонами без зауважень за допомогою КЕП з обох сторін.
За відпущену у лютому 2025 року електроенергію відповідачем здійснено часткову оплату у загальному розмірі 59160420,50 гривень, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями, копії яких містяться в матеріалах справи.
Окрім того, зобов`язання відповідача з оплати вартості електричної енергії за лютий 2025 року частково припинено (зменшено) за результатами заліку зустрічних однорідних вимог на суму 98095,82 гривень згідно Акту зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року.
Таким чином, відповідачем здійснено частковий розрахунок із позивачем за обсяг проданої електричної енергії за період травня-червня 2024 року та січня-лютого 2025 року, що призвело до утворення у відповідача перед позивачем заборгованості у загальному розмірі 52364822,39 гривень та звернення до суду з даним позовом.

Позиція суду апеляційної інстанції 

Щодо апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені АТ «Гарантований покупець» у апеляційній скарзі на рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 та заперечення на неї, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини щодо стягнення боргу за поставлену електричну енергію та застосування наслідків прострочення виконання грошових зобов`язань, регулюються нормами ЦК України та ГК України (норми якого були чинними на час виникнення спірних правовідносин), ЗУ «Про ринок електричної енергії» та відповідними підзаконними нормативними актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з вимогами ст. 714 цього ж кодексу за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму їх використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Статтею 62 ЗУ «Про ринок електричної енергії» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначені спеціальні обов`язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, до яких належить забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії. Спеціальні обов`язки із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел енергії покладаються, зокрема, на гарантованого покупця.
Відповідно до частини другої, п`ятої статті 65 цього ж закону гарантований покупець зобов`язаний купувати у суб`єктів господарювання, яким встановлено «зелений» тариф, всю відпущену електричну енергію, вироблену на об`єктах електроенергетики з альтернативних джерел енергії за встановленим їм «зеленим» тарифом, аукціонною ціною з урахуванням надбавки до нього/неї протягом всього строку застосування «зеленого» тарифу, або строку дії підтримки, якщо такі суб`єкти господарювання входять до складу балансуючої групи гарантованого покупця (2). Гарантований покупець здійснює оплату електричної енергії, купленої за «зеленим» тарифом та за аукціонною ціною, за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії на об`єктах електроенергетики, що використовують альтернативні джерела енергії (а з використанням гідроенергії - вироблену лише мікро-, міні- та малими гідроелектростанціями), на підставі даних комерційного обліку, отриманих від адміністратора комерційного обліку, у порядку та строки, визначені відповідними договорами (5).
Відповідно 11.4. Порядку № 641 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, - 26.01.2024) гарантований покупець забезпечує проведення розрахунку та здійснення оплати за відпущену продавцем за «зеленим» тарифом у попередньому розрахунковому періоді (місяці) електричну енергію протягом п`яти робочих днів з дня оприлюднення рішення Регулятора щодо затвердження розміру вартості послуги з забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, наданої гарантованим покупцем у розрахунковому місяці. При визначенні суми коштів для здійснення остаточного місячного платежу за відпущену продавцем за «зеленим» тарифом у попередньому розрахунковому періоді (місяці) електричну енергію гарантованим покупцем, зокрема враховується сума коштів, сплачених такому продавцю за «зеленим» тарифом шляхом здійснення авансових платежів, та сума коштів, отриманих гарантованим покупцем від ОСП відповідно до договору про надання послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем належно виконано свої зобов`язання щодо поставки електроенергії відповідачу, водночас відповідач за поставлену електроенергію розрахувався не в повному обсязі, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 52364822,39 гривень.
Отже, враховуючи, що відповідач свої зобов`язання за договором в повному обсязі не виконав та факт наявності заборгованості ним у процесі розгляду справи не був спростований, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних та обґрунтованих висновків щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення основного боргу.
При цьому, заперечення АТ «Гарантований покупець» щодо ненадання місцевим господарським судом належної оцінки особливостям регулювання зобов`язань відповідача відповідно до п. 11.4. Порядку (в редакції з 26.01.2024), колегія суддів вважає в повній мірі необґрунтованими та безпідставними, оскільки пункт 11.4. Порядку № 641 не містить у будь-якій формі положень чи застереження про те, що у випадку неотримання коштів гарантованим покупцем від оператора системи розподілу, строк виконання остаточного розрахунку гарантованого покупця з продавцем за «зеленим» тарифом не настає чи відкладається на строк до моменту надходження відповідних коштів в межах договору про надання послуги із забезпечення збільшення частки виробництва електричної енергії з альтернативних джерел, а отже очевидним є те, що обов`язок АТ «Гарантований покупець» щодо оплати вартості за поставлену електричну енергію жодним чином не обумовлюється фактом оплати оператором системи розподілу спожитих ним послуг.
У цій частині доводів апеляційної скарги, колегія суддів наголошує на тому, що факт неналежного виконання своїх власних зобов`язань НЕК «Укренерго», як оператором системи розподілу перед АТ «Гарантований покупець» в межах окремих правовідносин жодним чином не впливає на обов`язок відповідача виконати належним чином свої власні зобов`язання перед позивачем в межах правовідносин, які є предметом позову та спору у даній справі.
Крім того, заперечення АТ «Гарантований покупець» щодо наявності правових підстав для зменшення розміру заборгованості перед ТОВ «Квантс», враховуючий борг останнього у сумі 89736,23 гривень за послуги з відшкодування частки вартості небалансу електричної енергії, з огляду на що позовні вимоги позивача про стягнення основної заборгованості не підлягали задоволенню у розмірі 89736,23 гривень, колегія суддів також вважає необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне. 
Відповідно до пункту 3.2 Договору гарантований покупець та продавець при виникненні взаємної однорідної заборгованості мають право за взаємною згодою проводити зарахування зустрічних однорідних вимог, що оформлюється сторонами в установленому законодавством порядку. 
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 601 цього ж кодексу передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (1). Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін (2).
Отже, як і положення законодавства так і умови самого договору надають право відповідачу припинити власні зобов`язання перед позивачем в межах спірних правовідносин зарахуванням зустрічних однорідних вимог шляхом звернення до свого контрагента із відповідною заявою, право на що і було реалізовано АТ «Гарантований покупець» та ТОВ «Квантс» згідно з акта зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року на суму 509334,78 гривень, акта зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 11.06.2025 року на суму 23419,26 гривень, акта зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року на суму 95369,08 гривень, акта зарахування зустрічних однорідних (грошових) вимог від 10.06.2025 року на суму 98095,82 гривень.
Водночас, жодних належних та достатніх доказів наявності факту додаткових (тобто будь-яких інших окрім вищевказаних зарахувань) зменшень відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем в межах спірних правовідносин шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, в тому числі на суму 89736,23 гривень, скаржником до суду не надано. 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В частині першій статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди (постанова Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17).
Отже, право вимоги сплати суми інфляційних втрат та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу, а тому, враховуючи, що відповідач у повному обсязі не здійснив оплату проданої позивачем електричної енергії, позивач правомірно застосував до нього передбачені статтею 625 ЦК України заходи відповідальності.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 1167591,89 гривень інфляційних втрат та 814779,51 гривень 3% річних підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, а їх розмір - арифметично правильним.

Щодо доводів відповідача про неврахування судом першої інстанції факту наявності форс-мажорних обстави в межах спірних правовідносин

Статтею 617 ЦК України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Із наведених приписів законодавства вбачається, що форс-мажорні обставини можуть не лише унеможливлювати виконання зобов`язання в цілому, а й обумовлювати неналежне виконання зобов`язання, в тому числі прострочення його виконання.
Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16).
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20).
Разом з тим форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).
При цьому в постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
У постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 та від 07.06.2023 у справі № 906/540/22).
Статтею 141 ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.
Як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання відповідач посилається на відкритий лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наведений лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за укладеним між сторонами договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати електроенергії.
При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність відкритого листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору.
В свою чергу, відповідачем не було надано сертифікату про форс-мажорні обставини, який би встановлював наявність форс-мажорних обставин саме за договором № 1340/01/20 від 05.05.2020.
Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними; (3) для конкретного випадку.
Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.
Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків з оплати поставленої електричної енергії, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.
Таким чином, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів в ході апеляційного провадження, дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 у справі прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.

Щодо розгляду поданих в процесі апеляційного провадження клопотань

21.04.2026 через систему «Електронний суд» до суду від позивача надійшла заява про закриття провадження у справі, в якій просив закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 16074609,66 гривень основної заборгованості.
10.06.2026 за наслідками розгляду у судовому засіданні вищевказаної заяви, колегією суддів відмовлено у її задоволенні з огляду на наступне. 
За загальними правилами, часткове погашення відповідачем суми боргу до моменту прийняття судом рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України були достатніми підставами для закриття судом першої інстанції провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, обставини часткового погашення основної заборгованості відбулись вже після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Статтею 278 ГПК України визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині. 
Відповідно до наведеного стає очевидним те, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу.
Водночас, згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, у розумінні статті 278 ГПК України підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі є саме порушення судом процесуального законодавства, зокрема, й коли суд першої інстанції не врахував обставини того, що предмет спору припинив існувати до ухвалення рішення.
На переконання колегії суддів, за умови при яких порушення норм процесуального права судом першої інстанції не допущено та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, встановлення апеляційним судом обставин припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, саме по собі не може бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, адже такий підхід буде проявом формалізму.
Принагідно колегія суддів зазначає, що ГПК України передбачає спеціальні процесуальні механізми та процедуру для випадку припинення існування предмета спору у таких випадках. 
Так, у разі, коли боржник добровільно виконав рішення суду (повністю чи частково), яке підлягає виконанню на підставі виконавчого документа (наказу), то боржник відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України наділений правом звернутися до суду із відповідною заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою).
Крім того, судове рішення також може бути переглянуто за правилами глави 3 розділу IV ГПК України за наявності для цього відповідних підстав.
Отже, з огляду на викладене та те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, в частині сплати відповідачем вже після ухвалення рішення судом першої інстанції 16074609,66 гривень основної заборгованості, не можуть бути підставою, як для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі у відповідній частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, так і для зміни вказаного рішення відповідно до ст. 277 ГПК України, з огляду зокрема на приписи ст. 276 ГПК України.

Щодо апеляційного перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені ТОВ «Квантс» у своїй апеляційній скарзі, АТ «Гарантований покупець» у своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026, а також заперечення на них, викладені у відповідних відзивах на апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 123 цього ж кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу (3). 
Положеннями ч.ч. 2-4 ст. 126 цього ж кодексу за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (2). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4).
Згідно з ч. 5 ст. 129 цього ж кодексу під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суда зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.01.2020 у справі № 910/16322/18).
Крім того, судом враховано, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова об`єднаної палати Верховного Суду від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17).
Взявши до уваги вищевказані положення ГПК України, врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені вище, оцінивши доводи позивача щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ним в процесі розгляду справи у суді першої інстанції, а також заперечення відповідача щодо них, в цілому оцінивши всі інші аспекти, складність та характер спору у даній справі, а також розумну необхідність судових витрат, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку, що обсяг, виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) в процесі розгляду справи та розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям розумності, їх реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності), є неспіврозмірними зі складністю справи та завищеними щодо іншої сторони спору, а тому не підлягають присудженню з відповідача у повному обсязі. 
У процесі розгляду апеляційних скарг ТОВ «Квантс», АТ «Гарантований покупець» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026, колегія суддів відповідно до положень статей 126, 129 ГПК України оцінивши доводи позивача щодо заявленого розміру судових витрат за результати розгляду справи у суді першої інстанції, а також заперечень відповідача щодо нього, виходячи з критеріїв розумності, реальності (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та співрозмірності, керуючись принципами справедливості, верховенства права, розумності, дійшла висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним в процесі розгляду справи у суді першої інстанції підлягали частковому задоволенню в розмірі 30000,00 гривень, рішення про що і було ухвалено місцевим господарським судом. 
Отже, з огляду на все вищевикладене, колегія суддів в ході апеляційного провадження, дійшла висновку, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 прийнято із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачає.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, за результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення у справі прийняті із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх скасування не вбачає.
Судові витрати з оплати судового збору за оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника, - АТ «Гарантований покупець».
Враховуючи вищевикладене та керуючись 129, 269, 270, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Гарантований покупець» та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Квантс» залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.03.2026 у справі № 910/8748/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Повний текст постанови складено і підписано 30.06.2026 

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді О.М. Сковородіна

П.В. Горбасенко