ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5894/26 Справа № 201/13408/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Куць О.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 лютого 2026року, головуючий у суді першої інстанції Куць О.О.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2025року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому вимагала зобов`язати відповідача зняти арешт з усього її нерухомого майна, який накладено в рамках виконавчого провадження № 50383237, а саме обтяження № 15267915 від 06 липня 2016року, накладене старшим державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області Атамась О.В.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що на виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №50383237 з виконання виконавчого листа № 2-5483/2011, виданого 05 грудня 2011року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» залишку суми заборгованості за кредитним договором у сумі 968 968,05грн. 06 липня 2016року у вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника, на підставі якої внесений запис про обтяження до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, виявилися без результативними, у зв`язку з чим 23 серпня 2016року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Станом на 03 липня 2025року виконавчий лист повторно на виконання не пред`являвся та на виконанні не перебуває, документи виконавчого провадження № 50383237 знищені.
Зазначала, що зверталась до відповідача з заявою про скасування арешту майна, проте отримала відповідь від 22 вересня 2025року, в якій повідомлено, що у державного виконавця підстави для зняття арешту майна відсутні.
Крім того, стверджувала, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання сплинув, заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не подавались. Вважала, що відсутність відкритого виконавчого провадження свідчить про відсутність правових підстав для продовження дії арешту майна боржника.
Наполягала на тому, що наявність арешту майна перешкоджає позивачці розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 лютого 2026року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що у даній справі позивачка пред`явила позовні вимоги до неналежного відповідача, а саме до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), який не є боржником чи особою, в інтересах якої накладено арешт, в той час як стягувач, в інтересах якого було накладено арешт, як відповідач у справі залучений не був, клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі співвідповідача позивачка не заявляла. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
25 березня 2026року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 лютого 2026року.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 висловила вимогу про скасування рішення суду та просила про задоволення позовних вимог.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку позивачки полягає у тому, що спірні правовідносини виникли не між позивачкою та стягувачем, а між позивачкою та органом державної виконавчої служби, у даній справі предметом спору є протиправна бездіяльність органу державної виконавчої служби, яка полягає у невчиненні дій щодо зняття арешту після втрати підстав для його існування. 
Вказувала, що у даній справі відсутній матеріально-правовий спір, який би потребував вирішення у формі позову до стягувача, відсутній спір щодо права власності чи належності майна, не оспорюється ні факт існування заборгованості, ні право стягувача, ні належність майна позивачу, відсутній будь-який активний суб`єкт, який би заявляв вимоги щодо звернення стягнення на майно, натомість має місце тривале порушення права позивачки, яке полягає у збереженні обтяження у вигляді арешту за відсутності будь-яких правових підстав для його існування.
Вважала, що заявлені вимоги про зобов`язання органу державної виконавчої служби зняти арешт є належним способом захисту, спрямованим на припинення триваючого порушення права та саме цей орган створив обмеження права власності позивачки шляхом накладення арешту та невчинення дій щодо його скасування. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
26 березня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду справу №201/13408/25 витребувано із суду першої інстанції; та 03 квітня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
23 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1610год 26 травня 2026року. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.
Заяви та клопотання подані учасниками справи
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 заявила клопотання про залучення до участі у справі як співвідповідача особу, в інтересах якої було накладено арешт, а саме ПАТ «УкрСиббанк» (або його правонаступника у разі відступлення права вимоги).
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання, оскільки цивільним процесуальним законодавством України не передбачено можливості залучення до участі у справі співвідповідачів на стадії апеляційного провадження, згідно з приписами частини першої та третьої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право залучати до участі у справі співвідповідача за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а після спливу цього строку суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача позивачка під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляла. Крім того, згідно з частиною четвертою статті 51 ЦПК України за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку, що свідчить про те, що залучення співвідповідача може проводитися виключно судом першої інстанції.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
На виконанні у Соборному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 50383237 з виконання виконавчого листа № 2-5483/2011, виданого 05 грудня 2011року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» залишку суми заборгованості за кредитним договором у сумі 968 968,05грн /інформація щодо виконавчого провадження № 50383237 від 03 липня 2025року а.с.25-26/.
Виконавче провадження № 50383237 було відкрито 04 березня 2016року старшим державним виконавцем Атамась О.В.
06 липня 2016року старшим державним виконавцем Атамась О.В. винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої того ж дня до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про обтяження № 15267915, вид обтяження – арешт нерухомого майна.
23 серпня 2016року, оскільки здійснені заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними, у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, керуючись пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній станом на 23 серпня 2016року), старшим державним виконавцем Атамась О.В. у виконавчому провадженні № 50383237 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Як зазначено у відповіді Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №89322 від 03 липня 2025року, станом на 03 липня 2025року виконавчий лист №2-5483/2011, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» залишку суми заборгованості за кредитним договором в сумі 968968,05грн повторно до Відділу на виконання не пред`являвся та на виконанні не перебуває. Матеріали виконавчого провадження №50383237 знищені у відповідності до розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1829/5 від 07 червня 2017року та пп. 9.9-9.13 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25 грудня 2008року /а.с. 23-24/.
У серпні 2025року ОСОБА_1 зверталась до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про скасування арешту, накладеного в межах виконавчого провадження № 50383237 /а.с.27-29/, проте 22 вересня 2025року їй було надано відповідь, в якій повідомлено, що на теперішній час у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту майна /а.с.30-31/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки стягувач, в інтересах якого було накладено арешт, до участі у справі в якості відповідача залучений не був, а Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні не був ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права. 
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХVІ від 21 квітня 1999року /далі – Закон № 606-ХVІ/, який був чинним на момент відкриття виконавчого провадження № 50383237 та накладення арешту на майно ОСОБА_1 , виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом /частина друга статті 11 Закону № 606-ХІV/.
Як визначено у частині третій статті 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника. 
Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.
Правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
Тож, накладаючи у виконавчому провадженні арешт та заборону відчуження майна державний виконавець діяв відповідно до Закону № 606-ХІV та в межах наданих йому цим Законом повноважень.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно з статтею 48 цього Закону.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 ЦПК України, на підставі якого виконавчий документ у виконавчому провадженні № 50383237 23 серпня 2016року був повернутий стягувачу, виконавчий документ на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, зокрема, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з підстави відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Тобто, законодавством не передбачено обов`язку виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Такі висновки колегії суддів повністю узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року по справі №2/1522/11652/11 (провадження 14-137цс24).
Тож, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арешту, накладеного в межах виконавчого провадження № 50383237, Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не мав передбаченого Законом обов`язку скасовувати такий арешт, а тому доводи скаржника про протиправність дій органу державної виконавчої служби не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. 
Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
У разі пред`явлення позову до частини відповідачів чи неналежного відповідача суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі в справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти в задоволенні позову.
Верховний Суд у постанові від 15 травня 2023року у справі № 352/371/21 зазначив, що лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Суд першої інстанції підставно звернув увагу, що ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), який не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому, стягувач, в інтересах якого був накладений арешт та заборона відчуження майна як відповідач до участі у справі не залучений. 
Доводи апеляційної скарги про те, що належним відповідачем у справі є лише орган державної виконавчої служби, який наклав арешт на майно позивачки, колегія суддів відхиляє, оскільки саме в інтересах стягувача за виконавчим листом № 2-5483/2011 державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження, а тому стягувач за виконавчим листом № 2-5483/2011 повинен бути залучений в цій справі відповідачем.
Відтак позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів, що є підставою для відмови у позові. 
Накладаючи арешт в межах відкритого на той час виконавчого провадження державний виконавець діяв не у власних інтересах, а виконував надані йому Законом обов`язки з метою забезпечення реального виконання судового рішення, яке було ухвалено на користь ПАТ «УкрСиббанк». За таких обставин, задоволення цього позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси стягувача за виконавчим листом № 2-5483/2011.
Тож, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням їх до неналежного відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка обрала ефективний спосіб захисту порушених прав, є безпідставними з огляду на пред`явлення нею позову до неналежного відповідача.
Апеляційний суд зазначає, що вирішити питання про зняття арешту, накладеного у межах виконавчого провадження, без залучення до участі у справі в якості відповідача особи, на користь якої накладено такий арешт, є неможливим.
В апеляційній скарзі позивачка не навела обґрунтованих причин та вагомих і достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом. 
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 26 лютого 2026року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 травня 2026року.

Судді: