Дата документу 10.06.2026 Справа № 337/1223/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/1223/26   Головуючий у 1- інстанції Калугіна Г.Б.
Провадження № 22-ц/807/1181/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 червня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.
за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2022 року за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення аліментів, боржник ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування заяви вказано, що у провадженні суду перебуває справа № 337/1223/26 про стягнення аліментів, боржник ОСОБА_1 випадково дізнався про наявність заяви та винесення судового наказу Хортицьким районним судом м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року. 
Боржник зазначає, що з перших днів повномасштабного вторгнення України призупинив власну підприємницьку діяльність та пішов на військову службу. Під час перебування на лінії бойового зіткнення отримав поранення та контузії, проте бойові виплати накопичував та через матір дітей, ОСОБА_2 , передавав кошти на утримання дітей. 
Таким чином, подача заяви стягувачем є необґрунтованою, оскільки аліменти боржником сплачуються добровільно. 
Після демобілізації наприкінці листопада 2025 року боржник проходив лікування та реабілітацію від наслідків поранень, а наразі очікує завершення реабілітаційного періоду та лікування, пов`язаного з отриманими захворюваннями, і не працевлаштований. 
На початку 2026 року через матір стягувача було передано кошти у розмірі 5 000 доларів США (еквівалент 214 250 грн за курсом НБУ на той момент), що підтверджується скріншотом переписки зі стягувачем. 
Судовий наказ, на думку боржника, суперечить фактичним обставинам справи та призводить до порушення балансу прав і законних інтересів сторін. 
Виконавчий документ фактично не має підстав для виконання. 
Крім того, наявний спір щодо утримання дітей повинен вирішуватися у позовному провадженні із повним дослідженням доказів та обставин справи. 
Просив суд визнати судовий наказ Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року по справі № 337/1223/26 про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, зупинити виконання зазначеного судового наказу до вирішення цієї заяви (у разі відкритого виконавчого провадження).
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя 23 березня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просили оскаржувану ухвалу скасувати, заяву задовольнити та визнати судовий наказ Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2026 року у справі № 337/1223/26 про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню
В обгрунтування апеляційної скарги зазначають, що дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права та неповно дослідив обставини справи.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Згідно з п. 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконаннюсуд першої інстанції виходив з того, що обов`язок боржника з утримання дітей не припинився і продовжує існувати до досягнення ними повноліття, відповідно, судовим наказом з боржника стягнуто аліменти починаючи з 26.02.2026 до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тому здійснення щомісячних платежів на утримання дітей до видачі судового наказу не може вказувати на припинення зобов`язання.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Хортицьким районним судом м. Запоріжжя розглянуто заяву ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, та видано судовий наказ від 05.03.2026 за яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, і не більше десяти прожиткових мінімумів встановлених на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи 26.06.2026 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Зазначений судовий наказ набрав законної сили в день його видачі.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2026 було виправлено описку в виконавчому документі зазначивши вірно дату початку стягнення аліментів – 26.02.2026.
Судом також встановлено, що ОСОБА_6 передав стягувачу ОСОБА_2 через її матір 5000 доларів США.
Отримання коштів від ОСОБА_2 стягувачем не оспорюється.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
За частинами першою, другою статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. 
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є закінчення виконавчого провадження.
Підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відносяться ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; виконавчий лист виданий на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; виконавчий лист видано помилково, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає насамперед у встановленні обставин та фактів, що підтверджують відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц (провадження № 61-43447св18), від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20 (провадження № 61-10482ав21), від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001 (провадження № 61-1762ав22), 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 (провадження № 61-9190ав22).
Як зазначено судом першої інстанції, звертаючись до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник посилався на відсутність обов`язку зі сплати аліментів у зв`язку з його добровільним виконанням шляхом здійснення щомісячних платежів та на відсутність спору про розмір аліментів, однак обов`язок боржника з утримання дітей не припинився і продовжує існувати до досягнення ними повноліття, відповідно, судовим наказом з боржника стягнуто аліменти починаючи з 26.02.2026 до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тому здійснення щомісячних платежів на утримання дітей до видачі судового наказу не може вказувати на припинення зобов`язання.
Колегія суддів повною мірою також погоджується з твердженням суду першої інстанції, що наявність або відсутність спору про розмір аліментів, з огляду на положення ст. 432 ЦПК України вказана не має правового значення для вирішення питання про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Разом з тим, варто зазначити, що такі обставини мають значення при розгляді судом заяви про скасування судового наказу у зв`язку з наявністю спору про розмір аліментів.
Скаржник не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції саме з заявою про скасування судового наказу.
Твердження апеляційної скарги щодо підміни судом першої інстанції предмету розгляду колегія суддів оцінює критично, оскільки заявником подано до суду першої інстанції саме заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а не скасування судового наказу у зв`язку з наявністю спору про розмір аліментів, відтак судом першої інстанції здійснено розгляд заяви саме за вимогами, що заявлені боржником.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, апеляційна скарга не містить. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 червня 2026 року.

Головуючий

Судді: