ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4473/26 Справа № 176/4031/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Крамар О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Макарова М.О., 
за участю секретаря судового засідання — Глущенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліненко Олександр Анатолійович, на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2026 року у складі судді Крамар О.М. у цивільній справі № 176/4031/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації у розмірі 1/2 частини вартості автомобіля, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку вартості автомобіля, – 
ВСТАНОВИЛА: 

У жовтні 2025 року ОСОБА_2  звернулася через суд з позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя Будзінських, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири, а за збільшеними вимогами у листопаді 2025 року також на предмет визнання відчуженого відповідачем 11 квітня 2024 року автомобіля “Nissan Teana”, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу — НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя Будзінських, стягнувши з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 170 829 грн замість частки позивача у спільному майні подружжя, що становить 1/2 частку вартості відчуженого автомобіля та судові витрати у справі, обґрунтовуючи це тим, що 19 листопада 2011 року між нею і відповідачем у справі укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 349. Після державної реєстрації шлюбу було присвоєно прізвища: чоловіку - Будзінський, дружині - ОСОБА_3 . У шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року, яке набрало законної сили 03 вересня 2024 року.
03 січня 2014 року сторони, як подружжя, у відповідності до договору купівлі - продажу квартири ВТР № 454304, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дудник Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 25, за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстрували за відповідачем у справі.
Позивач ОСОБА_2 вважає, що придбані під час шлюбу із відповідачем квартира та автомобіль є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбані за спільні кошти та в інтересах сім`ї, а тому кожен із них має право по 1/2 частині цього майна. Відповідач, в свою чергу, вважає квартиру своєю власністю і не має наміру добровільно у нотаріуса оформити власність на половину квартири на її ім`я, що, на думку позивача, порушує її майнові права, відновлення яких вона відшукує по суду.
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, пред`явлений до ОСОБА_2 , на предмет визнання автомобіля “Kia Magentis”, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя Будзінських та в порядку поділу спільного майна визнати за ним право власності на 1/2 частку спірного автомобіля, а також вирішити питання судових витрат, які він поніс в суді першої інстанції, обґрунтовуючи це тим, що, хоча зазначений автомобіль і було придбано зустрічним відповідачем ОСОБА_2 20 жовтня 2022 року та оформлено на її ім`я, яким вона дотепер користується, однак цей автомобіль придбаний в період шлюбу та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, що встановлено у справі №176/2044/24, що розглядалась Жовтоводським міським судом Дніпропетровської області, у якій Верховним Судом 10 вересня 2025 року ухвалено остаточну постанову. При цьому зустрічний позивач зазначає, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не вказує про те, що автомобіль, який є предметом її позову, придбаний саме за його кошти, а відчуження автомобіля марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, ОСОБА_1 здійснив на рідну сестру і ці факти дійсно були встановлені під час розгляду справи № 176/2044/24 по суті, адже це було одним із доказів, що ОСОБА_2 також користувалася грошовим забезпеченням, яке вона отримала за період перебування позивача у полоні. 
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2025 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 .
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості транспортного засобу задоволено.
Визнано квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 44,6 кв.м., житловою площею 30,3 кв. м., право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 .
Визнано відчужений 11 квітня 2024 року автомобіль марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу -  НОМЕР_1 , право власності на який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 02 березня 2024 року зареєстровано за ОСОБА_1 - об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі 1/2 вартості відчуженого автомобіля марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу -  НОМЕР_1 , в розмірі 170 829 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 1 500,67 грн за первісною позовною заявою та 1708,29 грн за заявою про збільшення позовних вимог.
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку на автомобіль - задоволено.
Визнано автомобіль марки «Kia Magentis», 2007 року випуску, державний реєстраційний номер  НОМЕР_2  - об`єктом спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Kia Magentis», 2007 року випуску, державний реєстраційни номер  НОМЕР_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання зустрічної позовної заяви у сумі 1211,20 грн (а.с.135-141).
Рішення суду мотивовано доведеністю сторонами вимог в частині, що як спірна квартира, так і спірні транспортні засоби набутті подружжям у власність під час шлюбу, що є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Сторони у справі, як співвласники об`єктів, що належать їм на праві спільної сумісної власності, мають рівні права на майно, набуте за час шлюбу, також мають право на поділ спільно набутого майна, у разі поділу майна частки є рівними, адже іншої домовленості між ними не визначено, шлюбний договір між ними не укладався. Зазначене є підставою для поділу квартири між сторонами, визнавши право власності первісного позивача ОСОБА_2 на неї у розмірі 1/2 частки. Також суд першої інстанції вважав доведеним, що вартість відчуженого відповідачем ОСОБА_1 автомобіля марки «Nissan Teana», з врахуванням даних мережі інтернет, на час звернення ОСОБА_2 з заявою до суду про збільшення позовних вимог, становить 341 658 грн. Вартість 1/2 частки автомобіля складає 170 829 грн, які мають бути стягнуті з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 у якості грошової компенсації вартості 1/2 частки відчуженого автомобіля, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим суд першої інстанції, врахувавши предмет зустрічного позову та відсутність вимоги зустрічного позивача щодо стягнення грошової компенсації, вважав, що відмовляючи у задоволенні таких зустрічних позовних вимог за встановлених обставин, висновки суду будуть суперечити обставинам справи та фактам, встановленим під час розгляду справи. При цьому суд першої інстанції вважав, що спірне майно, що є предметом зустрічного позову, придбано сторонами під час перебування у шлюбі, є сумісної власністю подружжя та є річчю неподільною, однак, відмова у задоволенні таких зустрічних вимог призведе до того, що судовий спір між сторонами не буде вирішено остаточно. 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Ліненко О.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя автомобіля «Nissan Teana», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу —  НОМЕР_1 та стягнення з нього грошової компенсації та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні цих збільшених ОСОБА_2 позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не досліджувалось питання відчуження спірного автомобіля ним без згоди ОСОБА_2 , а тому твердження суду про відсутність згоди ОСОБА_2 на таке відчуження не можна покласти в основу судового рішення, як це передбачено ч.2 ст. 229 ЦПК України. При цьому наголошує, що спірний автомобіль було придбано 02 березня 2024 року, а відчужено 11 квітня 2024 року, тобто, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, який розірвано лише 01 серпня 2024 року, що свідчить про згоду ОСОБА_2 при відчуження спірного автомобіля. Разом з цим, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі про те, що скаржник перебуває на військовій службі у лавах ЗСУ з 2022 року та постійно перебуває в зоні бойових дій, помилково дійшов висновку, що ОСОБА_1 користується спірним автомобілем дотепер, що не відповідає дійсності та є неможливим. Суд першої інстанції не врахував, що поділу підлягає таке майно, що на час поділу наявне у сторони на час розгляду справи, тоді як спірним автомобілем користується його сестра. Також суд першої інстанції при визначенні розміру грошової компенсації для скаржника прийняв за належний доказ вказану ринкову вартість спірного автомобіля первісним позивачем, що, на думку скаржника, є значно вищим розміром (а.с.146-149).
ОСОБА_2  своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалась та відзиву на апеляційну скаргу не подавала, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не позбавляє розглядати апеляційну скаргу по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2011 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 349. Після державної реєстрації шлюбу було присвоєно прізвища: чоловіку - ОСОБА_3 , дружині - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 19 листопада 2011 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 349.
Від шлюбу сторони мають двох дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 01 вересня 2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Жовтоводського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 281 на ім`я доньки ОСОБА_4 і копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 15 травня 2018 року, виданого Жовтоводським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №121 на ім`я сина ОСОБА_5 
03 січня 2014 року сторони, як подружжя, за спільні кошти, придбали квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем у справі, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири ВТР № 454304 від 03 січня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Жовтоводського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дудник Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 25, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 січня 2014 року, індексний номер витягу -15808752.
01 серпня 2024 року шлюб між сторонами у справі розірвано в судовому порядку, що підтверджується копією рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2024 року про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 03 вересня 2024 року, та копією ухвали Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року про виправлення описки в рішенні суду, згідно яких позивачеві залишено прізвище – ОСОБА_2 . 
Суд першої інстанції вважав доведеним, що придбана під час шлюбу сторін квартира, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за спільні кошти та в інтересах сім`ї, а тому кожен із сторін у справі має право по рівних частках цього майна.
Судом першої інстанції також встановлено, що позивач ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюб з відповідачем ОСОБА_1 , придбала 20 жовтня 2022 року та оформила на своє ім`я автомобіль марки "KIA Magentis", 2007 року випуску за 5000 доларів США, тобто 200 000 грн, яким вона користується по теперішній час. Зазначені обставини встановлені рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2024 року у цивільній справі 176/2044/24 та додаткового доказування не потребують.
Факт придбання ОСОБА_2 20 жовтня 2022 року автомобіля марки «Kia Magentis», рік випуску - 2007, право власності на який зареєструвала за собою, не заперечувався під час розгляду справи № 176/2044/24 по суті, адже автомобіль придбаний був в період перебування ОСОБА_1 в полоні, в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти держави України.
Витрати на придбання нею автомобіля було підтвердженням факту використання спірних коштів ( ОСОБА_1 і її) в інтересах сім`ї і на користь сім`ї, і про це зазначено у рішенні Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10.12.2024 р. у справі № 176/2044/24, яке набрало законної сили.
Оскільки, автомобіль був придбаний сторонами у період шлюбу, він належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.
Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 не оскаржує судове рішення першої інстанції в цій частині, тому колегією суддів в цій частині рішення суду першої інстанції і не переглядається.
Окрім зазначеного судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу 02 березня 2024 року за 330 000 грн ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_7 , право власності на який зареєстрував за собою, це підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 02 березня 2024 року.
Як встановлено з рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2024 року у справі № 176/2044/24, відповідно до інформації, наданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях, в період часу з 01 січня 2018 року по 28 жовтня 2024 року за ОСОБА_1 було зареєстровано транспортні засоби:
- 02 березня 2024 року «Nissan Teana», номерний знак НОМЕР_7 , 2008 року випуску, на підставі договору купівлі - продажу від 16 лютого 2024 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 02 березня 2024 року, вартість придбаного ТЗ - 330 000 грн.
-11 квітня 2024 року зазначений автомобіль перереєстровано на нового власника — ОСОБА_6 , вартість реалізованого транспортного засобу - 20 000 грн.
11 квітня 2024 року ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 здійснив відчуження автомобіля марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу - НОМЕР_7 , переоформивши право власності на рідну сестру – ОСОБА_6 і ці факти були встановлені під час розгляду справи № 176/2044/24 по суті, адже це було одним із доказів, що ОСОБА_2 також користувалася грошовим забезпеченням, яке отримала за період перебування ОСОБА_1 у полоні.
Факт відчуження ОСОБА_1 автомобіля підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 11 квітня 2024 року на ім`я ОСОБА_6 .
Задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спірного автомобіля «Nissan Teana», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу - НОМЕР_7 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість її частки у спільному майні подружжя, що відповідає 1/2 частці, у розмірі 170 829 грн, виходячи з повної ринкової вартості автомобіля на день подання первісного позову 341 685 грн, суд першої інстанції врахував той факт, що автомобіль марки «Nissan Teana», 2008 року випуску, було придбано ОСОБА_1 в період їхнього шлюбу, за спільні кошти, якими вони користувалися як подружжя, відповідно до норм Цивільного кодексу України і Сімейного кодексу України, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, а частки майна дружини та чоловіка відповідно до норм права рівні, тож кожному із сторін належить по 1/2 частині автомобіля, з чим погоджується і колегія суддів.
Разом з цим суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 11 квітня 2024 року відчужив спірний автомобіль марки «Nissan Teana» без згоди ОСОБА_2 , продовжуючи фактично користуватися відчуженим автомобілем, а тому ОСОБА_2 має право на грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості відчуженого автомобіля, адже його відчуження без її згоди свідчить про дії відповідача, які вчиненні не в інтересах сім`ї та не на її потреби.
З`ясовуючи характер спірних правовідносин в оскаржуваній частині, суд першої інстанції правомірно вважав спірний автомобіль спільним сумісним майном подружжя, який придбаний в період шлюбу, і, враховуючи відчуження його ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_2 та використання автомобіля не в інтересах сім`ї, погодження ОСОБА_2 на отримання грошової компенсації, суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 170 829 грн.
З такими встановленими фактичними обставинами та висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків.
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2)річ є неподільною;
3)спільне володіння і користування майном є неможливим;
4)таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року, справа № 127П029/15-ц, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. 
Доводи скаржника щодо недоведеності ОСОБА_2 відсутності її згоди на відчуження спірного автомобіля колегія суддів відхиляє, адже письмових доказів про надання нею такої згоди скаржником не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги. Також його твердження про те, що відчуження автомобіля відбулось до дати розірвання шлюбу, тобто, в період шлюбу, внаслідок чого ОСОБА_2 не могла не знати про відчуження автомобіля, а, відтак, і надала на це згоду, містить в собі припущення, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, що суперечить ч.6 ст. 81, 263 ЦПК України. 
Не погоджуючись з розміром грошової компенсації, скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги вартість спірного автомобіля при його придбанні, а поклав в основу рішення ринкову вартість, зазначену позивачем ОСОБА_2 , що значно перевищує вартість продажу автомобіля, колегія суддів відкидає, оскільки у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.
Про таке зазначено і в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Колегія суддів наголошує, що скаржник не надавав письмових доказів іншої ринкової вартості проданого ним автомобіля на день розгляду справи, як і не заявляв проведення відповідної експертизи з встановлення ринкової вартості автомобіля, враховуючи, що він проданий його рідній сестрі, а відтак, така визначення судом першої інстанції ринкової вартості спірного автомобіля за для встановлення розміру грошової компенсації взята судом першої інстанції станом на день подання первісного позову ОСОБА_2 , що скаржником не спростовано.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку при визначенні спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя Будзінських, наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у відповідності до її частки у смпільному майні та визначенні розмір такої компенсації, а інші доводи скаржника в апеляційній скарзі є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини даної справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, оскільки висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліненко Олександр Анатолійович — залишити без задоволення.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2026 року в оскаржуваній частині — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “02” червня 2026 року.
Повний текст постанови складено “12” червня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:          М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров