ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/9584/24
Номер провадження 22-ц/818/909/26
22-ц/818/914/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б., 
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
представника позивача адвоката Жарової-Тітарьової Л. М.,
представника відповідача адвоката Вдовидченко О. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 04 вересня 2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року в складі судді Маркосян М.В. по справі № 644/9584/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Четверта Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, визнання факту спільного проживання, визнання недійсною відмови від спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Четверта Харківська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, визнання факту спільного проживання, визнання недійсною відмови від спадщини.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_3 , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом. Вони з сином проживали разом за вказаною адресою, хоча вона була зареєстрована в іншому місці.
Вказала, що спадкова справа після смерті її сина була заведена у Четвертій Харківській державній нотаріальній конторі на підставі претензії кредитора АТ «Ідея Банк».
Зазначила, що спочатку вона мала намір прийняти спадщину, сплатила банку з власних коштів, проте надалі відмовилась від спадщини на користь своєї племінниці - відповідачки ОСОБА_2 , оскільки вважала, що остання допомагатиме їй, піклуватиметься про неї та між ними буде укладено договір довічного утримання. Однак згодом вона зрозуміла, що помилилась, перебуваючи у тяжкому психологічному стані після смерті сина. ОСОБА_2 повідомила їй, що виселяти її не буде, проте квартиру не поверне, а в подальшому перестала спілкуватися з нею та виїхала як ВПО до Харківської області. 
Постановою нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 13 вересня 2024 року відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона подала заяву про відмову від спадщини після смерті сина і не відкликала її у встановлений законом строк.
Просила визнати недійсною її заяву про відмову від спадщини на користь відповідачки, подану 21 червня 2022 року до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори після смерті сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові; встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 на день його смерті; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Харкові.
Представником відповідачки було подано суду відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що вона почала близько спілкуватись з позивачкою наприкінці грудня 2018 року після похорон її батька ОСОБА_4 , рідного брата позивачки. Вона почала дзвонити позивачці кожного дня, і вони іноді зустрічались. Після смерті ОСОБА_3 вона намагалась підтримати ОСОБА_1 . У червні 2022 року позивачка самостійно звернулася до неї по телефону та запропонувала їй приїхати до м. Харкова та вступити в спадщину після смерті її сина, бо спливав термін. Вона не вчиняла ніякого впливу на рішення ОСОБА_1 , позивачка свідомо цього хотіла. Розмов та будь-яких домовленостей про складання договору довічного утримання, спадкового договору тощо між ними не велося. Позивачка відмовилась від спадщини на її користь без будь-якого примусу та умов, тож вважає, що вона є законною власницею спірної квартири. Розмір витрат на правничу допомогу орієнтовно складає 45 000,00 грн.
01 вересня 2025 року від представника відповідачки надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивачки судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 000,00 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 04 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7877,87 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що факт спільного проживання позивачки разом з сином на час його смерті підтверджується належними та допустимими доказами. Водночас підстав для визнання недійсною її відмови від спадщини на користь ОСОБА_2 не вбачається, оскільки судом не встановлено обставин щодо вчинення такого правочину під впливом помилки, обману чи тяжкої обставини. Вимога позивачки про визнання за нею права власності на квартиру у порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає як похідна.
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 266,67 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді.
Додаткове рішення суду мотивоване тим, що витрати відповідачки на усну консультацію адвоката і збір документів для подання відзиву розподілу між сторонами не підлягають, оскільки не пов`язані з судовою справою, а інші судові витрати на суму 30 000,00 грн підлягають розподілу пропорційно задоволених вимог, тобто у розмірі 20 266,67 грн покладаються на позивачку.
На вказані судові рішення 24 вересня 2025 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та стягненні судових витрат та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, понесені нею судові витрати стягнути у повному обсязі; додаткове рішення суду – скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні заяви представника відповідачки про стягнення з неї судових витрат відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що з дня смерті сина і до подання заяви про відмову від спадщини вона була у стані постійного стресу, викликаного смертю сина і війною, перебувала під дією ліків, їй було вже 73 роки, вона не мала коштів для існування, до того ж, вона дуже погано чує. Вона обговорювала з відповідачкою укладення між ними договору довічного утримання, відповідачка залякувала її неможливістю правильно розпорядитись квартирою і самостійно забезпечувати себе, пропонувала передати їй квартиру в обмін на утримання. При поданні заяви про відмову від спадщини вона була впевнена, що укладає договір довічного утримання з ОСОБА_2 . З позовом до суду вона змогла звернутись лише у 2024 році, коли оговталась після смерті сина, опанувала свої емоції під час повітряних тривог та звернулась за консультацією до юриста. Суд не звернув уваги, що вона початково цілеспрямовано здійснювала дії з прийняття спадщини, сплатила борг сина та до приїзду відповідачки 21 червня 2022 року не відмовлялась від спадщини. Щодо додаткового рішення суду вказала, що відповідачка не вказала поважних причин, які б перешкоджали їй подати докази розміру судових витрат до закінчення судових дебатів; на день проголошення судового рішення 04 вересня 2025 року суду було відомо про надходження заяви про ухвалення додаткового рішення від 01 вересня 2025 року, проте їй не було надано її для ознайомлення, заява з додатками їй направлена не була, отже докази судових витрат є недопустимими; судом помилково зазначено, що у позовній заяві вона зазначала про судові витрати у розмірі 45 000,00 грн, тоді як це було вказано представником відповідачки; договір про надання професійної правничої допомоги від 16 грудня 2024 року з ОСОБА_5 не має відношення до цієї справи.
24 жовтня 2025 року від представника ОСОБА_2 адвоката Вдовидченка О.І. через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив вважати поважною причину пропуску строку подання відзиву на апеляційну скаргу у зв`язку з фактичним отриманням ухвали про відкриття провадження за апеляційною скаргою 14 жовтня 2025 року; у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, судові рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що після смерті сина позивачки ОСОБА_2 намагалась морально підтримувати свою тітку, допомагала в організації похорон, ніколи не відмовляла їй в наданні матеріальної та іншої допомоги. Коли 24 лютого 2022 року почалось повномасштабне вторгнення російських військ, ОСОБА_2 зі своєю неповнолітньою дочкою була вимушена переїхати до безпечного місця, де і досі проживає з міркувань безпеки. Вона пропонувала позивачці забрати її до себе, але та відмовилась. У червні 2022 року ОСОБА_1 самостійно звернулася до неї по телефону та запропонувала їй вступити в спадщину після смерті її сина, відповідачка не вчиняла ніякого впливу на таке її рішення. Позивачка залишилась сама і побоювалася, що може втратити квартиру сина через шахраїв. Будь-яких домовленостей про складання договору довічного утримання, спадкового договору тощо між ними не велося. Спочатку вони звернулись до приватного нотаріуса Варнікової К.В., послугами якої обидві користувались раніше (позивачка складала заповіт на користь відповідачки, яким заповідала їй грошовий вклад в АТ «Мегабанк» та земельну ділянку). Оскільки спадкова справа вже була заведена, вони повернулись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, де ОСОБА_1 відмовилась від спадщини після померлого ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , а остання прийняла спадщину. Надалі вони продовжили спілкуватись переважно по телефону. У серпні 2024 року відповідачка навістила ОСОБА_1 , яка була в напруженому емоційному стані, просила її зареєструвати до будинку її матері малознайомого хлопця. Після того ОСОБА_1 сказала їй, щоб вона відмовилась від спадщини на її користь. ОСОБА_2 ніколи не перешкоджала та не перешкоджатиме проживанню ОСОБА_1 в квартирі, нічого не продавала і ніяких протиправних або підозрілих дій з нерухомістю не вчиняла. Вона є законним власником житла, піклується про родинне майно, не допускає його втрати та розтрати. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то судом вірно була врахована заява її представника в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України про те, що докази на їх підтвердження будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Позивачкою клопотання про зменшення судових витрат не подавались.
З огляду на те, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 13 жовтня 2025 року відповідачка отримала поштою лише 31 жовтня 2025 року (а.с. 37 том 2), та її доводи щодо ознайомлення з такою ухвалою у застосунку «Дія» 14 жовтня 2025 року, жодним чином не спростовуються, колегія суддів вважає, що строк на подачу відзиву нею не пропущений.
30 червня 2026 року через систему «Електронний суд» від представниці позивачки адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. надійшло клопотання про долучення доказів – медичних довідок щодо стану здоров`я позивачки, у задоволенні якого колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки такі докази датовані вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду та не були і не могли були предметом оцінки судом першої інстанції. Поважних причин, які б перешкоджали отримати і подати такі докази до суду першої інстанції, позивачка не вказала. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Жарову-Тітарьову Л. М., яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача адвоката Вдовиченко О. І., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення і додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11, 15, 17 том 1).
ОСОБА_6 є племінницею ОСОБА_1 та двоюрідною сестрою ОСОБА_3 (а.с. 97-99 том 1).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі договору дарування від 09 жовтня 2010 року з його матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 18-19 том 1).
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12-13, 25 том 1), на підтвердження її проживання разом з сином ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , надала акт від 20 жовтня 2024 року, складений сусідами, та квитанції про сплату комунальних послуг (а.с. 24, 26-34 том 1).
Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2022 року була відкрита спадкова справа №196/2022 до майна померлого ОСОБА_3 на підставі заяви кредитора – АТ «Ідея Банк», в якій було зазначено, що померлий ОСОБА_3 має заборгованість перед банком у загальній сумі 9214,27 грн (а.с. 91, 161-184 том 1).
Як зазначено позивачкою та не заперечувалось відповідачкою, ОСОБА_1 сплатила заборгованість сина перед банком та 21 червня 2022 року звернулась до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 , подала заяву про це, однак ця заява не була зареєстрована.
Після зазначених дій, як встановлено з пояснень відповідачки та представника позивачки, сторони разом поїхали до приватного нотаріуса Варнікової К.В., послугами якої вони обидві раніше вже користувались.
Після консультації у приватного нотаріуса Варнікової К.В. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 повернулись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, де ОСОБА_1 заявою від 21 червня 2022 року відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 (а.с. 163 том 1), а ОСОБА_2 заявою від 21 червня 2022 року таку спадщину прийняла (а.с. 162 том 1).
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 №775 від 21 червня 2022 року о 13-05, вона відмовляється від спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 на користь двоюрідної сестри спадкодавця – ОСОБА_2 . ОСОБА_1 при підписанні заяви своїм підписом підтвердила, що їй зрозумілий зміст документу, який вона підписала та його наслідки, заява повністю відповідає її волевиявленню, зміст ст. 1274, 1275, ч. 6 ст. 1273 ЦК України їй нотаріусом роз`яснено (а.с. 163 том 1). 
13 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори з питання оформлення спадкових прав після смерті сина, та постановою нотаріуса від 13 вересня 2024 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона відмовилась від її прийняття (а.с. 9, 180-181 том 1).
Крім того, 08 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяву про призупинення видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 (а.с. 10, 182-183 том 1).
У травні 2022 року, квітні, травні, грудні 2023 року, липні, грудні 2024 року ОСОБА_1 переказувала кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що підтверджується інформацією по її картці (а.с. 115 том 1).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомила що є сусідкою позивачки, проживають рядом близько 24 років, на момент смерті ОСОБА_3 позивачка проживала разом із сином. Наразі про ОСОБА_1 піклуються лише сусіди. Коли почалось повномасштабне вторгнення рф ОСОБА_8 дзвонила по телефону ОСОБА_1 її племінниці ОСОБА_2 з метою домовитись про те, щоб ОСОБА_2 забрала позивачку до себе, бо всі сусіди виїжджали з будинку в зв`язку із обстрілами. Зазначає, що позивачка погано чує, тож навіть не чує коли оголошують тривогу. Особисто свідок ОСОБА_2 ніколи не бачила, всю допомогу, яка необхідна, позивачці надають сусіди. 
Допитані у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 зазначили, що є сусідами позивачки, про обставини справи не знають, але знають про те, що ОСОБА_1 на момент смерті її сина проживала разом з ним, проживає наразі одна та потребує допомоги, яку їй надають сусіди.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно із частиною другою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274 ЦК України).
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.
При цьому необхідно приймати до уваги, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права. Крім того, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)).
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 21 червня 2022 року про відмову від спадщини після смерті свого сина ОСОБА_3 , заявниця своїм підписом підтвердила, що їй зрозумілий зміст документу, який вона підписала та його наслідки, заява повністю відповідає її волевиявленню, зміст ст. 1274, 1275, ч. 5 ст. 1273 ЦК України їй роз`яснено.
Правом на відкликання такої заяви у передбачений законом строк позивачка не скористалась, до суду з цим позовом звернулась більше ніж через два роки після відмови від спадщини.
Належних доказів на підтвердження того, що за станом здоров`я вона не могла правильно сприймати певні факти та обставини, ОСОБА_1 не надала.
Отже, позивачка у розумінні положень статті 229 ЦК України не довела належними та допустимими доказами наявність у її діях помилки при вчиненні правочину у вигляді відмови від прийняття спадщини.
Встановивши, що при підписанні заяви про відмову від спадщини ОСОБА_1 державним нотаріусом було роз`яснено юридичні наслідки такої відмови, та з урахуванням того, що позивачка, відмовляючись від прийняття спадщини, не довела, що вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні її вимог про визнання відмови від спадщини недійсною і визнання за нею права власності на спірну квартиру у порядку спадкування.
Схожі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 549/11/21, від 23 березня 2023 року у справі № 754/3307/21.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що вона початково цілеспрямовано здійснювала дії з прийняття спадщини та при поданні заяви про відмову від спадщини була впевнена, що укладає договір довічного утримання з ОСОБА_2 , колегія суддів сприймає критично, оскільки у судовому засіданні суду першої інстанції позивачка підтвердила суду, що вона розуміла зміст і наслідки відмови від спадщини, зміст правочину, та саме те, що вона відмовляється від спадкування, зокрема нерухомого майна, і що власником цього майна за умови такої відмови стане ОСОБА_2 , вона була готова до зазначених наслідків, сподіваючись на те, що буде підтримувати з відповідачкою близькі стосунки. 
Отже, позивачка помилялась не щодо природи вчиненого правочину, а щодо мотивів своєї відмови від спадщини і стосунків між сторонами у подальшому, що не є підставою для визнання відмови недійсною.
Зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою, на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. Помилка щодо мотивів правочину також не має істотного значення.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 404/5790/16-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 705/2897/16-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 303/2113/19, від 12 листопада 2024 року у справі № 299/1949/21.
Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду по суті спору не спростовують.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.
Рішення суду в частині вимоги про встановлення факту не оскаржувалось та не переглядалось.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору і витрат позивачки на правничу допомогу колегія суддів не вбачає.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження додаткового рішення суду колегія суддів виходить з наступного.
Інтереси відповідачки ОСОБА_2 у суді першої інстанції представляв адвокат Вдовидченко О.І. на підставі договору про надання правничої допомоги від 16 грудня 2024 року та ордеру АН № 1417717 (а.с. 205-207 том 1).
У відзиві на позовну заяву представником відповідачки було зазначено, що орієнтовний розмір судових витрат на правничу допомогу складає 45 000,00 грн.
01 вересня 2025 року, після переходу суду 26 серпня 2025 року на стадію ухвалення рішення, від представника відповідачки надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив стягнути з позивачки судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 34 000,00 грн (а.с. 204 том 1).
До заяви долучений розрахунок вартості послуг від 26 серпня 2025 року, згідно якого сторони погодили, що вартість послуг складає 8,82% від середньої заробітної плати на липень 2025 року (20 455,65 грн) за годину, акт виконаних робіт від 26 серпня 2025 року, згідно якого адвокатом надано ОСОБА_2 наступні послуги: усна консультація протягом 1 години вартістю 1600,00 грн, ознайомлення з матеріалами справи № 644/9584/24, вивчення матеріалів справи (включаючи час на добирання до суду) протягом 4 годин вартістю 6400,00 грн, збір документів для подання відзиву на позовну заяву протягом 1,5 годин вартістю 2400,00 грн, складання та подання відзиву на позовну заяву протягом 4 годин вартістю 6400,00 грн, участь у підготовчому засіданні 06 січня 2025 року (включаючи час на добирання до суду) протягом 1,5 годин вартістю 2400,00 грн, складання та подання заперечення на відповідь на відзив протягом 3 годин вартістю 4800,00 грн, участь у судовому засіданні 19 травня 2025 року (включаючи час на добирання до суду) протягом 2,5 годин вартістю 4000,00 грн, участь у судовому засіданні 17 червня 2025 року (включаючи час на добирання до суду) протягом 2 годин вартістю 3200,00 грн, участь у судовому засіданні 26 серпня 2025 року (включаючи час на добирання до суду) протягом 2 годин вартістю 3200,00 грн, загальна вартість послуг 34 400,00 грн; а також квитанцію № 20241216 від 26 серпня 2025 року на вказану суму (а.с. 208-209 том 1).
Копію вказаної заяви з додатками направлено ОСОБА_1 поштою, що підтверджується квитанцією «Поштової служби «Е-Пост» № 1707887 від 31 серпня 2025 року та накладною (опис вкладення), тож її доводи щодо неповідомлення її про таку заяву спростовуються матеріалами справи (а.с. 211 том 1).
Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу, та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
З урахуванням складності та категорії справи, обсягу доказів, тривалості розгляду справи, особи позивачки, колегія суддів вважає, що розмір витрат відповідачки на правничу допомогу є завищеним, не співмірним витраченому часу та обсягу наданих послуг, який обмежується ознайомленням з матеріалами справи, поданням відзиву і заперечень на відповідь на відзив та участю у трьох судових засіданнях (тривалістю 12 хвилин, 40 хвилин та 1 годину), та становить для ОСОБА_1 надмірний тягар.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Індустріальному об`єднаному УПФУ м. Харкова і отримує пенсію за віком, розмір якої з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року склав 42 076,56 грн (а.с. 116 том 1).
Враховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з урахуванням обсягу та складності наданих відповідачці ОСОБА_2 послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи, категорії справи, обсягу доказів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, похилого віку позивачки (1949 рік народження), розміру її пенсії, що в середньому складає біля 3500,00 грн на місяць, судова колегія вважає, що додаткове рішення суду слід змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 20 266,67 грн до 3500,00 грн.
Водночас, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що відповідачка не вказала поважних причин, які б перешкоджали їй подати докази розміру судових витрат до закінчення судових дебатів, колегія суддів відхиляє, оскільки право відповідачки надати відповідні докази після судових дебатів передбачено ст. ст. 141, 246 ЦПК України, та документи, що підтверджують розмір судових витрат (розрахунок, акт, квитанція) складені після закінчення судових дебатів, що унеможливлювало їх подачу раніше.
Також технічні помилки, допущені судом у додатковому рішенні (помилково зазначено, що про орієнтовний розмір судових витрат в сумі 45 000,00 грн вказано у позовній заяві, а не у відзиві; що договір про надання професійної правничої допомоги від 16 грудня 2024 року укладено з ОСОБА_5 , а не з ОСОБА_2 ), на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, по суті є описками, які на правильність вирішення питання щодо розподілу судових витрат не впливають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 04 вересня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 10 вересня 2025 року змінити, зменшивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 20 266,67 грн до 3500 (три тисячі п`ятсот) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 06 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина