Єдиний унікальний номер справи № 311/3719/20
Провадження № 22-ц/824/7155/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач отримала у спадщину від своєї матері ОСОБА_2 грошові кошти на рахунках, відкритих в AT КБ «ПриватБанк».
Спадщина, на яку було видано свідоцтво про право на спадщину, складалася з: грошових заощаджень з відповідними відсотками та компенсаціями, які знаходяться в Степногірському відділенні Запорізького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк», що належали спадкодавцю на підставі довідки, виданої Степногірським відділенням Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16 лютого 2012 року за № -2.
Після отримання спадщини грошові кошти на особових рахунках:
- № НОМЕР_1 (відкрито 19.05.2011 року в Степногірському відділенні Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк») на суму 9 500 дол. США);
- № НОМЕР_2 (відкрито 08.11.2010 року в Степногірському відділенні Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк») на суму 1 500,00 грн залишилися у відповідача для належного зберігання.
Вказує, що у зв`язку з терміновою необхідністю у грошових коштах для оздоровлення та лікування вона звернутися до відповідача з заявою про видачу грошових коштів, які залишила в банківській установі після отримання нею спадщини у 2012 році, проте, на її вимогу відповідач послався на те, що грошові кошти на підставі свідоцтва про право на спадщину їй були виплачені 13.03.2012 року у розмірі 9 605, 67 дол. США та 15.03.2012 року у розмірі 1 658,93 грн.
Зазначає, що вказані кошти не отримувала і відповідач не надав їй копії заяви, в якій вона просила повернути їй кошти в 2012 році, та квитанції, на підставі яких ці кошти вона отримала.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти, які знаходились на банківських рахунках: № НОМЕР_1 в розмірі 9 605,67 дол. США, № НОМЕР_2 у розмірі 1 658,93 грн, які були відкриті на ім`я померлої ОСОБА_2 .
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 15 січня 2026 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Апелянт також просив апеляційний суд вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача. 
Крім того разом з апеляційною скаргою подано клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи та витребування оригіналів доказів.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 21 травня 2026 року, з`явилися представник позивача Пальчик В.Л., який підтримав апеляційну скаргу та просив апеляційний суд її задовольнити; представник відповідача - Яндульський Д.В., який просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, залишаючи позовні вимоги без задоволення, зазначив, що позивач звернулася до суду з вимогами про стягнення коштів, які, на її переконання, перебували на рахунках її померлої матері та не були їй виплачені банком, водночас встановив, що спадкодавцю належали грошові кошти на банківських рахунках, право на які перейшло до позивача як спадкоємця, і що зазначені кошти були виплачені банком у 2012 році на підставі заяв позивача та відповідних касових документів, зокрема фіскальних чеків і касових ордерів; виходив із того, що АТ КБ «ПриватБанк» підтвердило факт здійснення виплати коштів позивачу через касу банку, що узгоджується з наданими письмовими доказами, натомість позивач не довела належними та допустимими доказами факту невиплати або неповернення їй спірних коштів та не спростувала подані банком документи, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.

Основна суть доводів апелянта зводиться до твердження про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі документів, належність та допустимість яких, на думку апелянта, не була належним чином підтверджена. Зокрема, йдеться про те, що до матеріалів справи були долучені копії документів, подані відповідачем, тоді як оригінали відповідних документів у судовому засіданні не досліджувалися.
Апелянт зазначає, що позивач у суді першої інстанції заявляв клопотання про витребування таких документів, оскільки заперечував їх належність та достовірність, а також мав намір у подальшому ініціювати проведення судової експертизи з метою перевірки автентичності підписів та змісту документів. Водночас суд першої інстанції відмовив у задоволенні зазначеного клопотання про витребування доказів, попри те, що справа розглядалася фактично на підставі копій документів, поданих стороною відповідача.
Таким чином, на думку апелянта, позивача було обмежено у процесуальній можливості доведення своєї правової позиції, що, у свою чергу, порушує принцип змагальності сторін та рівності процесуальних прав, закріплений у ст. 12, 13 ЦПК України. Також апелянт вказує на порушення права на подання та дослідження доказів відповідно до ст. 81, 83 ЦПК України.
Апеляційний суд погоджується з тим, що позивач дійсно звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів. З урахуванням характеру спору, заперечень щодо належності письмових доказів та необхідності встановлення фактичних обставин щодо отримання/невикористання коштів, таке клопотання відповідно до вимог ч. 5-6 ст. 95 ЦПК України підлягало належному судовому розгляду та оцінці з точки зору необхідності витребування оригіналів документів.
Відмова у витребуванні відповідних доказів у сукупності з подальшим покладенням в основу рішення копій документів, справжність яких оспорювалася стороною, фактично призвела до обмеження позивача у можливості повноцінного доведення своєї позиції, що суперечить завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, та вимогам щодо всебічного і повного з`ясування обставин справи (ст. 89 ЦПК України).

З метою усунення зазначених процесуальних недоліків та забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав, апеляційний суд ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2026 року задовольнив клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у справі та витребував у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» оригінали наступних документів:
- заяву від 05.02.2012 року (далі - мовою оригіналу) к Руководителю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMD010000716628967 на сумму 9500 дол. США в связи с выплатой и закрытием договора»;
- заяву на видачу готівки від 13.03.2012 року про видачу готівки на суму 9605,67 доларів США - Платник: ОСОБА_3 ; Зміст операції: По завещанию; Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967;
- заяву від 15.03.2012 року (далі-мовою оригіналу): Руководителяю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMDN18000712797939 на суму 1600 гривень в связи с виплатой и закрытием договора»;
- заяву про видачу готівки від 15.03.2012 року про видачу готівки на суму 1658,93 гривень - Платник: ОСОБА_3 ; Отримувач: ОСОБА_1 ; Зміст операції: По завещанию. Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967.
У відповідь на зазначену ухвалу ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» повідомило, що вжито заходів для отримання витребуваних документів, однак встановлено їх відсутність з об`єктивних причин.
Зокрема, банком зазначено, що заяву на видачу готівки від 13.03.2012 року про видачу готівки на суму 9605,67 доларів США - Платник: ОСОБА_3 ; Зміст операції: По завещанию; Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967 та заяву про видачу готівки від 15.03.2012 року про видачу готівки на суму 1658,93 гривень - Платник: ОСОБА_3 ; Отримувач: ОСОБА_1 ; Зміст операції: По завещанию. Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967 було знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання, які встановлено терміном у 5 років, на підставі розділу 10 «Облік/реєстрація банківських операцій», п.п. 144, 145 Таблиці правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 27.11.2018 № 130.
Крім того, банком отримано інформацію від працівників архіву про те, що оригінал заяви від 05.02.2012 року (далі - мовою оригіналу) к Руководителю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMD010000716628967 на сумму 9500 дол. США в связи с выплатой и закрытием договора» та оригінал заяви від 15.03.2012 року (далі - мовою оригіналу) к Руководителяю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMDN18000712797939 на сумму 1600 гривень в связи с выплатой и закрытием договора» до архіву банку не надходили, працівниками банку не передавались та в архіві не зберігаються.
Також зазначено, що витребувати оригінали відповідних заяв або актів їх знищення зі Степногірського відділення АТ КБ «ПриватБанк» не вбачається можливим у зв`язку із закриттям зазначеного відділення та його розташуванням у зоні бойових дій.
Окремо банк повідомив, що відповідно до розділу XII «Платіжні послуги», п. 441 Таблиці правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 27.11.2018 № 130, термін зберігання документів, що підтверджують надання платіжних послуг та виконання платіжних операцій, становить 5 років, у зв`язку з чим на момент розгляду справи відповідні документи об`єктивно не зберігаються.
Враховуючи наведене, представники АТ КБ «ПриватБанк» зазначили про неможливість виконання ухвали суду з огляду на об`єктивні та непереборні обставини.
Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), зобов`язаний зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу та підтвердити відповідність копії оригіналу. У разі подання копії письмового доказу суд має право за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи витребувати оригінал відповідного доказу. У разі неможливості подання оригіналу письмового доказу та наявності обґрунтованих сумнівів щодо відповідності копії оригіналу, такий доказ оцінюється судом з урахуванням правил належності, допустимості та достовірності доказів.

З одного боку, апеляційний суд звертає увагу, що певною мірою викликає сумнів ситуація, за якої особа, яка, за її твердженням, набула право на отримання значних депозитних коштів, протягом тривалого часу (понад шість років) не зверталася до банку за їх фактичним отриманням.
Водночас зазначені сумніви самі по собі не можуть підміняти правову оцінку доказів та не змінюють вимог закону щодо допустимості та оцінки доказів, встановлених ст. 89, 95 ЦПК України. У зв`язку з цим відсутність витребуваних заяв у матеріалах справи зумовлює неможливість врахування саме цих документів як належних і допустимих доказів при вирішенні спору.
Разом із тим, зазначене не означає автоматичного підтвердження доводів апелянта щодо недоведеності факту видачі коштів.
Насамперед слід враховувати, що позивач у суді апеляційної інстанції просив витребувати лише такі документи:
- заяву від 05.02.2012 року (далі - мовою оригіналу) к Руководителю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMD010000716628967 на сумму 9500 дол. США в связи с выплатой и закрытием договора»;
- заяву на видачу готівки від 13.03.2012 року про видачу готівки на суму 9605,67 доларів США - Платник: ОСОБА_3 ; Зміст операції: По завещанию; Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967;
- заяву від 15.03.2012 року (далі-мовою оригіналу): Руководителяю Степногорского отделения ПАТ КБ «Приватбанк» об «разблокировке из спящих депозитный договор № SAMDN18000712797939 на суму 1600 гривень в связи с виплатой и закрытием договора»;
- заяву про видачу готівки від 15.03.2012 року про видачу готівки на суму 1658,93 гривень - Платник: ОСОБА_3 ; Отримувач: ОСОБА_1 ; Зміст операції: По завещанию. Видача вкладу по договору № SAMD1000716628967.
Саме ненадання (відсутність) зазначених документів унеможливлює їх використання як доказів у справі.
В той же час у ході розгляду справи банком були надані й інші документи, які свідчать про проведення відповідних фінансових операцій та видачу коштів. Зокрема, надано розрахункові документи та документи щодо руху коштів, які відповідно до вимог законодавства можуть розглядатися як первинні бухгалтерські документи. Дані докази не були належним чином спростовані позивачем, а їх достовірність у встановленому законом порядку під сумнів фактично не поставлена, що виключає підстави для їх ігнорування судом при оцінці доказів у сукупності відповідно до ст. 89 ЦПК України.
Таким чином, хоча позивач і заперечував окремі письмові докази, однак у сукупності наданих матеріалів справи не було належним чином спростовано саме факт здійснення банківської операції з видачі коштів.
При цьому слід звернути увагу, що підставою для відмови у задоволенні позову у даній справі суд першої інстанції визнав не сам факт подання заяв на видачу коштів, а встановлений судом факт здійснення відповідної операції з видачі грошових коштів у 2012 році.
Вказана обставина не була належним чином спростована позивачем ані у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

Д.О. Таргоній