ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026	м. Дніпро	Справа № 904/1589/26	

Господарський суд Дніпропетровської області
у складі судді Дупляка С.А.,
за участю секретаря судового засідання Євтушенка Д.Є., 
представників учасників справи: 
від позивача: Єгоров В.С. (в режимі відеоконференції);
від відповідача: ДЕМЧЕНКО А.Г. (в режимі відеоконференції),
дослідивши матеріали справи №904/1589/26 
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа"
про стягнення грошових коштів,
в с т а н о в и в:

1. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж "Криворіжтепломережа" (далі - відповідач) про стягнення 18.418.218,41 грн основної заборгованості, 2.760.329,93 грн трьох процентів річних, 13.859.530,07 грн інфляційних втрат.
Судові витрати позивач просить суд стягнути з відповідача.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №904/1589/26 визначено суддю ДУПЛЯКА Степана Анатолійовича, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2026.
Ухвалою від 27.03.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21.04.2026.
Через підсистему "Електронний суд" 08.04.2026 від представника відповідача (Андрія ДЕМЧЕНКО) надійшло клопотання про проведення всіх судових засідань в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 09.04.2026 клопотання відповідача про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
Через систему «Електронний суд» від відповідача 09.04.2026 надійшов відзив, у якому відповідач просить суд залучити до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, Дніпропетровську обласну військову адміністрацію. У задоволені позову відмовити.
Через систему «Електронний суд» від позивача 13.04.2026 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить суд позов задовольнити.
Через систему «Електронний суд» від відповідача 15.04.2026 надійшли заперечення.
Через систему «Електронний суд» від позивача 15.04.2026 надійшла заява про проведення всіх судових засідань в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 20.04.2026 заяву позивача про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.
Через систему «Електронний суд» від відповідача 21.04.2026 надійшли письмові пояснення.
Протокольною ухвалою від 21.04.2026 суд відмовив відповідачу у залученні до участі у справі Кабінет Міністрів України, Міністерство фінансів України, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, Дніпропетровську обласну військову адміністрацію в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
Ухвалою від 21.04.2026 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.05.2026.
Через систему «Електронний суд» від відповідача 04.05.2026 надійшли письмові пояснення.

В судовому засіданні 05.05.2026 представники позивача та відповідача відповідали на запитання суду, надавали пояснення у справі. Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийняв рішення у справі.
З урахуванням режиму воєнного стану та можливості повітряної тривоги в місті Дніпрі у Господарському суді Дніпропетровської області встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Відтак, справу розглянуто у розумні строки, ураховуючи вищевказані обставини та факти.

Стислий виклад позиції позивача

Між позивачем (далі - позивач, постачальник) та відповідачем (далі - відповідач, споживач) 24.09.2020 був укладений договір постачання природного газу (далі - договір). У період з жовтня 2020 року до квітня 2021 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 18.418.218,41 грн, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі природного газу. У зв`язку із несплатою природного газу позивач нарахував три проценти річні та інфляційні втрати.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач вказав на наявність підстав для застосування строків позовної давності до періоду з грудня 2021 року до квітня 2022 року включно. Також зауважив, що позбавлений можливості виконувати зобов`язання перед позивачем через невиконання своїх обов`язків з боку держави та просив застосувати до спірних правовідносин положення ст. 613 ЦК України в частині прострочення кредитора. 

Доводи позивача щодо відзиву відповідача на позовну заяву

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався. Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024. Таким чином в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовну давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився.
Позивач послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №903/602/24, у якій зазначено, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 – на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Крім цього, п. 9.3 договору сторони передбачили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п`ять) років. Таким чином позивачем не пропущено строк позовної давності.
Щодо твердження відповідача про те, що його внесено до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, то дана обставина, за твердженням відповідача, не відповідає дійсності. Відповідача виключено з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Викладене виключає застосування до спірних правовідносин норм Закону України №2479-ІХ «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування», Закону України №1730 «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Доводи відповідача щодо відповіді на відзив

Наказом Мінрозвитку від 02.04.2026 №711 відповідача виключено з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. На думку відповідача, спірні правовідносини виникли за договором від 24.09.2020, підприємство відповідача було включено до реєстру в 2017 році та перебувало там до 02.04.2026. Відтак нарахування по спірному договору інфляційних втрат та 3% річних припадають на період знаходження підприємства відповідача в Реєстрі, а отже й під юридичний вплив відповідного законодавства щодо врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств, у тому числі норм Закону України №2479-ІХ.

2. ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Предметом доказування у справі, відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У даному випадку до предмета доказування входять обставини: укладення договору; поставки газу; настання строку оплати газу; повної/часткової сплати заборгованості; наявності/відсутності заборгованості; правомірності нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат; правомірності застосування позовної давності та положень Закону України №2479-ІХ «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» і Закону України №1730 «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Суд встановив, що 24.09.2020 між позивачем (далі – позивач, постачальник) та відповідачем (далі – відповідач, споживач) був укладений договір №20/21-5134-БО-5/ПТ постачання природного газу, відповідно до п. 1.1 умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Кількість та фізико-хімічні показники природного газу визначені у розділі 2 договору.
Загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг на його транспортування (п. 4.4 договору).
Договір, відповідно до п. 11.1, набирає чинності з дати підписання представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2021 (включно), а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення.

26.10.2020, 23.11.2020, 22.12.2020, 29.01.2021, 26.02.2021 між сторонами було підписано додаткові угоди №1, №2, №3, №4, №5 відповідно якими внесилися зміни до п. 4.2 розділу 4 договору «ціна природного газу».

Додатковою угодою №6 від 26.03.2021 сторони досягли згоди внести зміни до п. 2.5 розділу 2 договору «кількість та фізико-хімічні показники природного газу», п. 3.10 розділу 3 договору «порядок та умови передачі природного газу» та п. 7.2 розділу 7 «відповідальність сторін».

28.04.2021 між сторонами підписано додаткову угоду №7, якою сторони внесли зміни до п. 4.2 розділу 4 «Ціна природного газу».

Між сторонами складено акти приймання-передачі природного газу (арк. 19-22, том 1): від 31.10.2020 на суму 134.025,37 грн; від 30.11.2020 на суму 2.085.142,42 грн; від 31.12.2020 на суму 3.779.189,74 грн; від 31.01.2021 на суму 4.691.494,49 грн; від 28.02.2021 на суму 4.412.392,44 грн; від 31.03.2021 на суму 2.816.257,84 грн; від 30.04.2021 на суму 499.716,11 грн. Акти приймання-передачі підписані сторонами без заперечень та зауважень.

Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість (яка виникла у період з жовтня 2020 року до квітня 2021 року) за природний газ, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

3. ПОЗИЦІЯ СУДУ

Предметом позову позивач визначив 18.418.218,41 грн основної заборгованості, 2.760.329,93 грн трьох процентів річних та 13.859.530,07 грн інфляційних втрат.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. ст. 625, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Оцінивши зміст договору, господарський суд встановив, що сторонами погоджено його істотні умови.
Таким чином укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. (ч. 1 ст. 712 ЦК України). 
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями і згідно з приписами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст. 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. 
Статтею 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. 
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 ЦК України).

Між сторонами підписано без заперечень та зауважень акти приймання-передачі природного газу (арк. 19-22, том 1) на загальну суму 18.418.218,41 грн, а саме: від 31.10.2020 на суму 134.025,37 грн; від 30.11.2020 на суму 2.085.142,42 грн; від 31.12.2020 на суму 3.779.189,74 грн; від 31.01.2021 на суму 4.691.494,49 грн; від 28.02.2021 на суму 4.412.392,44 грн; від 31.03.2021 на суму 2.816.257,84 грн; від 30.04.2021 на суму 499.716,11 грн.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до п. 5.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
Строк оплати товару (природного газу, отриманого у період з жовтня 2020 року до квітня 2021 року) є таким, що настав.
Доказів оплати товару у розмірі 18.418.218,41 грн матеріали справи не містять, що вказує на наявність даної заборгованості у відповідача перед позивачем.
Відповідач не заперечує наявність заборгованості перед позивача за природний газ, отриманий у період з жовтня 2020 року до квітня 2021 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач нарахував три проценти річних та інфляційні втрати за період прострочення з 01.12.2020 до 28.02.2026 на загальну суму 2.760.329,93 грн та 13.859.530,07 грн відповідно.
Відповідач у відзиві заперечив правомірність нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та застосування до заборгованості відповідача положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03.11.2016 №1730-VIII, із змінами, внесеними згідно із Законами №1639-IX від 14.07.2021, №2479-IX від 29.07.2022, №4059-IX від 19.11.2024, №4213-IX від 14.01.2025, №4695-IX від 03.12.2025. 

Контррозрахунку відповідач до суду не надав; правильність арифметичного розрахунку, який здійснив позивач, відповідач також не заперечив.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті.
Господарський суд перевірив розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат і визнав розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат правильними.

Як зазначалось вище, підприємство відповідача було включено до Реєстру в 2017 році та перебувало там до 02.04.2026, а тому, на думку відповідача, нарахування інфляційних втрат та 3% річних припадають на період зперебування підприємства відповідача в Реєстрі, а отже й під юридичний вплив відповідного законодавства щодо врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств, у тому числі норм Закону України №2479-ІХ.
З цього приводу суд встановив, що у зв`язку із неукладенням договору (договорів) про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ та у зв`язку із закінчення строку дії договору (договорів) відповідача виключено з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
При цьому відповідно до ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий до 1 червня 2021 року природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, а також за теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, отримані до 1 червня 2021 року для їх подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг, погашену до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону, а також на заборгованість, реструктуризовану відповідно до статті 5 цього Закону, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, якщо інше не передбачено цим Законом.
Згідно з ч.ч. 1, 3, 5 ст. 5 вказаного Закону реструктуризації підлягають кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 червня 2021 року для виробництва теплової та електричної енергії (у тому числі за договорами купівлі-продажу природного газу для власних потреб, що був використаний виключно для виробництва теплової та електричної енергії), надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, а також заборгованість за послуги з розподілу і транспортування природного газу та кредиторська заборгованість теплопостачальних організацій перед теплогенеруючими організаціями за теплову енергію, отриману для її подальшого постачання споживачам та/або надання відповідних комунальних послуг споживачам, послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які утворилися станом на 1 червня 2021 року (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість).
На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.
Повне або часткове нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону, у розмірі, що дорівнює сумі тримісячних платежів за таким договором, є підставою для:
дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості;
нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафу, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань згідно з умовами договорів про постачання (купівлю-продаж) природного газу, надання послуг з розподілу або транспортування природного газу.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 6 згаданого Закону на реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.
Повне або часткове нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону, у розмірі, що дорівнює (або перевищує) сумі тримісячних платежів за цим договором, та/або здійснення розрахунків за поточне споживання електричної енергії, послуги з розподілу/передачі електричної енергії, за питну воду, придбану з метою її подальшої реалізації споживачам, та/або за очищення стічних вод іншими підприємствами централізованого водопостачання протягом останніх трьох місяців поспіль в обсязі менше 95 відсотків є підставою для:
дострокового стягнення всієї реструктуризованої та непогашеної заборгованості згідно з договором про реструктуризацію заборгованості;
нарахування на непогашену суму реструктуризованої заборгованості неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань.

Відтак, суд відхиляє твердження відповідача, що стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат є зловживанням правом, оскільки така відповідальність за неналежне виконання грошових зобов`язань прямо передбачена положеннями ст. 625 ЦК України.

Щодо застосування строків позовної давності до періоду з грудня 2021 року до квітня 2022 року включно на суму 18.337,06 грн.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 9.3 договору сторони узгодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, збитків становить п`ять років.
Позивач про порушення свого права відповідачем довідався починаючи з 26.11.2020, 26.12.2020, 26.01.2021, 26.02.2021, 26.03.2021, 26.04.2021 та 26.05.2021.
Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.03.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон №2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 №3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон №3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Таким чином в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
04 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434-IX.
Закон скасував зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України.

Таким чином, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже оскільки в цій справі станом на 26.11.2020 позовна давність щодо позовних вимог про стягнення основної заборгованості інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
З огляду на приписи ст. 256, 257 ЦК України, п. 12, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також враховуючи дату звернення позивача із даним позовом до суду - 25.03.2026 та дату виникнення прострочення зі сплати заборгованості починаючи з жовтня 2020 року (26.11.2020), суд дійшов висновку, що строк позовної давності у даній справі позивачем не пропущений. Висновку суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 (провадження №12-19гс25) (п. 86-96), на яку слушно послався позивач.

Щодо поширення на відповідача положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» від 03.11.2016 №1730-VIII, із змінами, внесеними згідно із Законами №1639-IX від 14.07.2021, №2479-IX від 29.07.2022, №4059-IX від 19.11.2024, №4213-IX від 14.01.2025, №4695-IX від 03.12.2025.
Наказом Міністерства розвитку громад і територій України від 02.04.2026 №711 «Про виключення підприємства з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості» виключено підприємство відповідача з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, за заборгованістю, утвореною станом на 01 липня 2016 року та 01 червня 2021 року перед кредитором АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ» (НАК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ») відповідно до абзаців другого та четвертого частини третьої статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» у зв`язку із ухиленням від укладення учасником процедури врегулювання заборгованості договору (договорів) про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ та у зв`язку із закінчення строку дії договору (договорів) учасника процедури про реструктуризацію заборгованості або повне погашення заборгованості за ним.
Тобто у зв`язку із неукладенням договору (договорів) про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ та у зв`язку із закінчення строку дії договору (договорів) відповідача виключено з Реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Таким чином відповідач має погашати заборгованість у порядку визначеному договором, який був укладений між сторонами.
Твердження відповідача, що позивач не є «просто приватною компанією, яка хоче отримати свій прибуток та інфляційні і 3% річні», а є пов`язаною з Кабінетом Міністрів України особою, які несуть спільну відповідальність за поставку відповідачу природного газу, не свідчить про відсутність у відповідача обов`язку належним чином виконувати умови, укладеного з позивачем договору та про неможливість покладення на відповідача відповідальності (у вигляді можливості нарахування процентів річних та інфляційних втрат) за неналежне виконання взятих на себе грошових зобов`язань за договором про поставку природного газу.
Підприємство позивача в спірний період здійснювало постачання природного газу відповідачу на виконання спеціальних обов`язків, покладених Кабінетом Міністрів України (Постанова Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу»). Постанова №867 покладала на позивача спеціальні обов`язки щодо постачання газу виробникам тепла. Вона діяла до травня 2021 року. Однак дана постанова не звільняла відповідача від обов`язку сплачувати отриманий від позивача у спірний період природний газ і не забороняла нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат на прострочену заборгованість. Докази зворотного матеріали справи не містять.
Приймаючи рішення у справі суд бере до уваги, що Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України не є стороною вищевказаного договору, а тому суд не може приймати рішення щодо їх прав та обов`язків. 
Отже твердження відповідача про те, що сторони договору діяли не як вільні юридичні особи, а як спеціальні суб`єкти, які виконували спеціальні обов`язки, покладені на них Державою Україна не знайшли свого підтвердження в наявних матеріалах справи.

Посилання відповідача на службову записку від 16.04.2026, в якій повідомляється, що станом на 16.04.2026 територіальною комісією з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах Дніпропетровської обласної державної адміністрації відповідачу узгоджено попередній обсяг заборгованості з різниці в тарифах у сумі 1.532.267.055,90 грн, відхиляються судом, оскільки стосуються періоду з 01.06.2021 до 31.12.2025.
Зміст службової записки від 16.04.2026 не стосується спірного періоду заборгованості (з жовтня 2020 року до квітня 2021 року).
Таким чином надані відповідачем протоколи Територіальної комісії на суму понад 1,5 мільярда грн не можуть слугувати підставою для застосування до спірних правовідносин положень ст. 613 ЦК України в частині прострочення кредитора. 

Статтею 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Отже відсутність у відповідача необхідних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України.

Європейським судом з прав людини в рішенні від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та в рішенні від 30.11.2004 у справі "Бакалов проти України" зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Крім того приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання, які фінансуються за рахунок бюджету, по відповідальності за порушення зобов`язань, а факт відсутності бюджетного фінансування, в тому числі через ненадходження коштів в будь-якому випадку не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати послуг оскільки, такі обставини не визначені законодавством як такі, що звільняють від виконання зобов`язання. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/1193/22. Крім того таку правову позицію підтримав Верховний Суд в ухвалі від 27.01.2026 у справі №910/2526/25.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Докази виконання зобов`язання відповідача перед позивачем проведені належним чином відсутні.

Таким чином позовні вимоги про стягнення 18.418.218,41 грн основної заборгованості, 2.760.329,93 грн трьох процентів річних та 13.859.530,07 грн інфляційних втрат визнаються обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Позивач довів обставини наявності спірної заборгованості.
Водночас, належних доказів на підтвердження у повному обсязі своїх доводів, викладених у відзиві, відповідач суду не надав.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників справи суд з урахуванням п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги із зазначених позивачем підстав підлягають задоволенню.

Судові витрати

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73-79, 86, 129, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд 

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА ТЕПЛОВИХ МЕРЕЖ "КРИВОРІЖТЕПЛОМЕРЕЖА" (50000, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, пров.Цісик Квітки, будинок 9; ідентифікаційний код 03342184) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (01601, місто Київ, ВУЛИЦЯ БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 6; ідентифікаційний код 20077720) 18.418.218,41 грн (вісімнадцять мільйонів чотириста вісімнадцять тисяч двісті вісімнадцять грн 41 к.) основної заборгованості, 2.760.329,93 грн (два мільйони сімсот шістдесят тисяч триста двадцять дев`ять грн 93 к.) трьох процентів річних, 13.859.530,07 грн (тринадцять мільйонів вісімсот п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять грн 07 к.) інфляційних втрат, 420.456,94 грн (чотириста двадцять тисяч чотириста п`ятдесят шість грн 94 к.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 06.05.2026.

Суддя С.А. Дупляк