ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
23.03.2026	Справа № 910/536/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.
за участю секретаря судового засідання: Лобок К.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом ОСОБА_1 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" 
2. Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації 
про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії 

Представники учасників справи:
Від позивача: Кобилянський М.В.; 
Від відповідача - 1: не з`явився;
Від відповідача - 2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" (далі - відповідач 1) та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач 2), в якому просить суд:
- визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ", у зв?язку із звільненням з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" за власним бажанням, в порядку частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України;
- зобов?язати Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей запис про керівника (директора) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" ОСОБА_1 у зв?язку з його звільненням з займаної посади шляхом проведення реєстраційної дії.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що в порушення норм чинного законодавства України учасники відповідача - 1 не з`явились на загальні збори 17.11.2025 для розгляду питання щодо звільнення позивача з посади директора, у зв`язку з чим порушено право позивача на працю, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02.03.2026.
Представник відповідача - 1 у підготовче засідання 02.03.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2026, яка була надіслана на адресу: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, оф. 7 був повернутий на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання ".
Представник відповідача - 2 у підготовче засідання 02.03.2026 не з`явився про причини неявки суд не повідомив, про дату та час був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи від 27.01.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/536/26 по суті на 23.03.2026.
10.03.2026 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника відповідача - 2 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Представник відповідача - 1 у судове засідання 23.03.2026 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Конверт, з ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2026, яка була надіслана на адресу: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, оф. 7 був повернутий на адресу суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання ".
Представник позивача у судовому засіданні 23.03.2026 підтримав заявлені позовні вимоги.
Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на належне повідомлення відповідачів 1, 2 про розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/536/26 та про призначене судове засідання 23.03.2026, суд, керуючись приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів 1, 2.
Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 23.03.2026.
У судовому засіданні 23.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва
ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖІ» є ОСОБА_1 .
Як вбачається з Протоколу №1 загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖІ» від 14 травня 2012 року, засновники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 створили Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» та обрали директором ОСОБА_1 .
Протоколом № 2 загальних зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖІ» від 19 червня 2012 року ОСОБА_3 передав свою частку у статутному капіталі у розмірі 85 % на користь ОСОБА_4 та частину частки у розмірі 9 % на користь ОСОБА_2 , затвердили статут у новій редакції.
Відповідно до п. 1.3 Статуту Товариства учасниками є громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 та громадянка України ОСОБА_2 . 
Пунктом 10.9. Статуту товариства передбачено, що виконавчим органом Товариства є Директор, який очолює дирекцію. Директор обирається загальними зборам Учасників.
Відповідно до п.п. 4 п. 10.2. Статуту товариства до компетенції загальних зборів Учасників Товариства відносяться, зокрема питання обрання та відкликання Директора та членів Дирекції.
Згідно з п. 10.10 Статуту товариства члени дирекції підзвітні директору, керуються в своїй діяльності установчими зборами товариства, рішеннями загальних зборів учасників, директора товариства та чинним законодавством України.
01 жовтня 2025 року директором Товариства ОСОБА_1 подано заяву про звільнення його з 17 листопада 2025 року з посади Директора Товариства за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Дана заява зареєстрована 01 жовтня 2025 року в книзі реєстрації наказів та заяв Товариства. 
Так, 01 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , як директор ТОВ «ЛІФТ -ЕНЕРДЖИ» повідомив учасників товариства та відповідача - 1 про скликання загальних позачергових зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» з ініціативи виконавчого органу Товариства, Директора, а саме: «Змістом статті 38 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні». 
Відповідно до даного повідомлення було вказано, що збори будуть проведені 17 листопада 2025 року за адресою: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, офіс 7, час початку зборів 10 год 30 хв. До порядку денного зборів стояло питання:
1. Розгляд заяви про звільнення директора ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» ОСОБА_1 за власним бажанням з 17 листопада 2025 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України;
2. Про виключення відомостей щодо ОСОБА_1 як особи, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо (як підписанта, представника ТОВ «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ»;
3. Про призначення нового директора Товариства;
4. Про уповноваження особи на здійснення державної реєстрації змін. 
Таке повідомлення було надіслано на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ - ЕНЕРДЖИ», а саме: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, офіс 7, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, накладною № 0209500145451 та фіскальним чеком від 08.10.2025.
Однак, як вбачається з відстеження пересилання повідомлення за № 0209500145451 з сайту АТ «Укрпошта» останнє було повернуто відправнику 13.11.2025.
Крім того, ОСОБА_1 також надіслав повідомлення про скликання загальних зборів учасниці товариства - ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_1 , що підтверджується описом вкладення у цінний лист, накладною № 0209500145443 та фіскальним чеком від 08.10.2025, проте таке повідомлення було повернуто відправнику «за закінченням терміну зберігання» 13.11.2025.
Також, позивачем повідомлено іншого учасника ОСОБА_4 , який є громадянином Російської Федерації та місцем проживання якого є місто Москва, шляхом опублікування заяви ОСОБА_1 про звільнення та скликання загальних зборів в газеті «Голос України» № 200 (452) 14 жовтня 2025 року (дата виходу 14 жовтня 2025 року), оскільки відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. 
Проте, відповідно до Протоколу № 17/11-1 реєстрації учасників загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» від 17.11.2025 року станом на 10.30 годину 17 листопада для участі у загальних зборах з`явився тільки ОСОБА_1 , інші учасники товариства та/або їх належним чином уповноважені представники у визначений час та за встановленою адресою не з`явилися, заяв чи повідомлень про неможливість участі у зборах до Товариства не надходило. 
Відповідно до Протоколу № 17/11-2 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» від 17.11.2025 року встановлено, що у зв`язку з тим, що на загальні збори не з`явилися учасники, частки яких у сукупності формують кворум, загальні збори є такими, що не відбулися через відсутність необхідної кількості учасників, уповноважених забезпечити їх правомочність. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що в порушення норм чинного законодавства України учасники Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» не з`явилися за загальні збори учасників для розгляду питання щодо звільнення позивача з посади директора, що є прямим порушенням гарантованого Конституцією України права на працю та на припинення трудових відносин. 
Таким чином, позивач зазначає, що останнім вживалася всі передбачені законом заходи для вирішення питання свого звільнення з посади директора ТОВ «ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ» у позасудовому порядку, однак такі зусилля не принесли жодних результатів внаслідок бездіяльності учасників Товариства, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позов. 
Відповідачі 1-2 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались.
Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Як встановлено у статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.
Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством, тобто спірні правовідносини випливають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 та від 14.06.2023 у справі №448/362/22.
Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначено Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (далі - Закон №2275-VIII).
Частиною 13 статті 39 Закону №2275-VIII передбачено, що повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 98 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пунктів 7, 15 частини 2 статті 30 Закону №2275-VIII та модельного статуту питання щодо обрання та припинення повноважень директора товариства належить до виключної компетенції загальних зборів.
Статтею 31 Закону №2275-VIII передбачено, що загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, зокрема, з ініціативи виконавчого органу товариства.
Станом на момент розгляду даної справи позивача не звільнено з посади директора, відповідні відомості не внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Доказів протилежного матеріали справи не містять та не було спростовано відповідачами 1, 2.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Конституційний Суд України у Рішеннях від 07.07.2004 №14-рп/2004, від 16.10.2007 №8-рп/2007 та від 29.01.2008 №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Отже, неприйняття учасником товариства рішення є прямим порушенням гарантованого йому Конституцією України права на працю та на припинення повноважень як директора.
Таким чином, у відповідності до вищенаведених норм закону та практики їх застосування Верховним Судом, суд зазначає, що таке порушене право підлягає поновленню в судовому порядку, оскільки позивачем вичерпано процедурні можливості реалізувати своє право на припинення повноважень як керівника відповідача.
Крім цього, суд також звертає увагу позивача на те, що Конституційний Суд України у рішенні №1-рп/2010 від 12.01.2010 у справі №1-2/2010 зазначив, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.
При цьому Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10.09.2019 у справі №921/36/18 та від 30.01.2019 у справі №145/1885/15-ц, де також виснувала, що хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.
Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів укладення з позивачем ані трудового договору (контракту) в порядку, передбаченому частиною дванадцятою статті 39 Закону №2275-VIII, ані цивільно-правового договору.
Оскільки відповідач - 1 не укладав з позивачем трудового договору (контракту)/цивільно-правового договору, суд дійшов висновку про те, що між ними не виникав спір стосовно припинення такого правочину. Водночас в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №127/27466/20).
З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи, що відносини з управління товариством є однією із складових корпоративних відносин владно-управлінського характеру, а також виходячи із дії принципу jura novit curia («суд знає закони») та буквального тлумачення частини 13 статті 39 Закону №2275-VIII, суд вважає, що позовна вимога про визнання припиненими трудових відносин між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ", у зв?язку із звільненням з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" за власним бажанням, в порядку частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України підлягає задоволенню.
Крім цього, суд зазначає, що повноваження позивача як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" будуть припинені у зв`язку з набранням рішенням суду законної сили, а не з дня його прийняття.
Щодо вимоги позивача про виключення відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про ОСОБА_1 як керівника товариства, суд зазначає наступне.
Вимогу позивача щодо виключення з ЄДР запису про директора товариства у господарській юрисдикції необхідно розглядати разом із вимогою про визнання трудових відносин припиненими, але не тому, що перша є похідною від другої. Належність і ефективність обох зазначених вимог має оцінюватися судом під час розгляду справи по суті.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №448/362/22.
У постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.02.2020 у справі №914/393/19 зроблено висновок, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).
Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», у тому числі щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.
За змістом пункту 3 частини 5 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру.
Статтею 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її переконання, порушує її права й охоронювані законом інтереси (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №910/7164/19).
За приписами частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Так, у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18 зроблено, серед іншого, висновок про те, що повноваження директора як посадової особи законодавець пов`язує з моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ. У цій частині Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 не відступила від вказаного висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Таким чином, суд вважає, що процедура припинення повноважень особи як директора відповідача -1 має супроводжуватись внесенням відповідного запису (виключення директора) що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
З огляду на прийняття судом рішення щодо припинення трудових відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ", у зв?язку із звільненням з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" за власним бажанням, в порядку частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про те, що вимога щодо виключення відомостей про ОСОБА_1 , як керівника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань в розділі "Відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб є належним та ефективним способом захисту прав позивача та забезпечить відновлення його порушених прав, у зв`язку з чим така позовна вимога також підлягає задоволенню.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд наголошує, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі № 16/137б/83б/22б (910/12422/20)).
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання припиненими трудових відносин та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
2. Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" (адреса: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, оф. 7; код ЄДРПОУ 38203415), у зв?язку із звільненням з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" за власним бажанням, в порядку частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України.
3. Зобов?язати Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію (адреса: 01054, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, 24; код ЄДРПОУ 37405111) виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей запис про керівника (директора) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" (адреса: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, оф. 7; код ЄДРПОУ 38203415) ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у зв?язку з його звільненням з займаної посади шляхом проведення реєстраційної дії.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ-ЕНЕРДЖИ" (адреса: 01054, місто Київ, вулиця О. Гончара, будинок 86-Б, оф. 7; код ЄДРПОУ 38203415) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп.
5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.05.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова