КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2026 року справа №320/26518/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (код ЄДРПОУ 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо неврахування під час обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 по 14.10.1992 – з 21.02.2025 року;
-Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок пенсії з 21.02.2025 року з врахуванням довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 рік по 14.10.1992 рік.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
Позиція позивача у справі ґрунтується на тому, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у врахуванні довідки про заробітну плату та проведенні перерахунку пенсії є незаконною, необґрунтованою та такою, що порушує її право на належне пенсійне забезпечення. ОСОБА_1 зазначає, що 21.02.2025 року звернулася до Відповідача із заявою про врахування до страхового стажу періоду роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року на Луганському станкобудівному заводі, а також про проведення перерахунку призначеної пенсії з урахуванням заробітної плати за вказаний період. На підтвердження зазначених обставин Позивач надала копію трудової книжки, довідку про заробіток для обчислення пенсії № 247 від 10.02.2020 року, а також інші архівні документи. ОСОБА_1 вказує, що є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 30.11.2022 року. 31.03.2025 року Позивач отримала відповідь Пенсійного фонду від 21.03.2025 року № 13351-9814/М-02/8-2600/25, якою повідомлено, що період роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року вже врахований до страхового стажу при призначенні пенсії по інвалідності. Разом з тим, Відповідач відмовив у врахуванні довідки про заробітну плату № 247 від 10.02.2020 року для перерахунку пенсії, посилаючись на те, що така довідка видана на тимчасово окупованій території, а тому є недійсною та не створює правових наслідків. Позивач не погоджується із зазначеною відмовою та вважає, що Відповідач безпідставно визнав довідку недійсною виключно через місце її видачі, при цьому не довів недостовірності відомостей, викладених у ній. На обґрунтування своїх доводів Позивач зазначає, що разом із довідкою про заробітну плату було подано довідку № 248 від 10.02.2020 року, відповідно до якої ПАТ «Луганський патронний завод» підтвердило відповідність зазначених сум первинним бухгалтерським документам, а саме особовим рахункам працівника. Також у довідці зазначено місце зберігання архівних документів, а підприємство підтвердило відповідальність за достовірність виданих відомостей. Крім того, Позивач звертає увагу, що Луганський станкобудівний завод фактично припинив діяльність ще у 2009 році у зв`язку з банкрутством, тобто до початку тимчасової окупації частини території України у 2014 році. У зв`язку з цим підприємство не здійснювало діяльності в умовах окупації та не співпрацювало з державою-агресором. Архівні документи підприємства були передані на зберігання ПАТ «Луганський патронний завод», який, за твердженням Позивача, є українським підприємством та видав довідки виключно в межах своїх повноважень як зберігач архіву. Також Позивач зазначає, що форма довідки про заробітну плату відповідає вимогам Додатку 1 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а сама довідка складена українською мовою. Додатково Позивачем була надана довідка № 255 від 10.02.2020 року, яка підтверджує факт її роботи на посаді економіста ІІ категорії у період з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року із посиланням на відповідні накази про прийняття на роботу та звільнення. Таким чином, на думку Позивача, надані документи у своїй сукупності підтверджують як факт трудової діяльності, так і розмір заробітної плати за спірний період, а тому відмова Відповідача у врахуванні довідки про заробітну плату та проведенні перерахунку пенсії є протиправною і порушує її право на належне пенсійне забезпечення.
30.06.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду надійшов письмовий відзив, із змісту якого випливає, що представник просить суд відмовити у задоволенні позову. 
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві вважає свої дії правомірними та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року, довідка про заробітну плату ОСОБА_1 за період до 30.06.2000 року повинна містити посилання на первинні документи, на підставі яких її видано, а також відомості про місцезнаходження таких документів для можливості проведення перевірки. Також Відповідач посилається на те, що органи Пенсійного фонду мають право перевіряти обґрунтованість видачі документів та достовірність поданих відомостей, які подаються для призначення або перерахунку пенсії. На думку Відповідача, довідка про заробітну плату від 10.02.2020 року за період 1987–1992 років є недійсною та не створює правових наслідків, оскільки видана на тимчасово окупованій території. Відповідач посилається на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких будь-які органи та особи, створені або призначені не у передбаченому законом порядку на тимчасово окупованій території, вважаються незаконними, а видані ними документи є недійсними та не створюють правових наслідків. Окремо Відповідач наголошує, що лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.03.2025 №13351-9814/М-02/8-2600/25, яким Позивача було повідомлено про неврахування довідки, не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а має лише інформаційно-роз`яснювальний характер, не породжує прав чи обов`язків для Позивача та наданий у порядку Закону України «Про звернення громадян». Відповідач також зазначає, що підстав для визнання його дій протиправними немає, оскільки Пенсійний фонд діяв у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.
Окрім цього, суд вважає необхідним зазначити, що 13.06.2026 відповідач надав необхідні докази витребувані ухвалою суду, а саме: належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
21.02.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Відповідача із заявою про врахування до страхового стажу періоду роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року на Луганському станкобудівному заводі, а також про проведення перерахунку призначеної пенсії з урахуванням заробітної плати за вказаний період. На підтвердження зазначених обставин Позивач надала копію трудової книжки, довідку про заробіток для обчислення пенсії № 247 від 10.02.2020 року, а також інші архівні документи.
Позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 30.11.2022 року.
31.03.2025 року Позивач отримала відповідь Пенсійного фонду від 21.03.2025 року № 13351-9814/М-02/8-2600/25, якою повідомлено, що період роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року вже врахований до страхового стажу при призначенні пенсії по інвалідності. Разом з тим, Відповідач відмовив у врахуванні довідки про заробітну плату № 247 від 10.02.2020 року для перерахунку пенсії, посилаючись на те, що така довідка видана на тимчасово окупованій території, а тому є недійсною та не створює правових наслідків.
Позивач не погоджується із зазначеною відмовою та вважає, що Відповідач безпідставно визнав довідку недійсною виключно через місце її видачі, при цьому не довів недостовірності відомостей, викладених у ній, тому звернулась до суду із даним позовом.
З наданих до суду документів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року перебувала у трудових відносинах із Луганським станкобудівним заводом, де працювала на посаді економіста. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки серії НОМЕР_2 , у якій містяться записи про прийняття Позивача 14.08.1987 року до цеху №10 Луганського станкобудівного заводу на посаду економіста, подальше переведення 24.04.1990 року на посаду економіста ІІ категорії, а також звільнення 14.10.1992 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.
З довідки про заробіток для обчислення пенсії №247 від 10.02.2020 року встановлено, що Позивачу за період роботи з 1987 по 1992 роки нараховувалась заробітна плата, розмір якої відображений помісячно. У довідці зазначено, що вона видана на підставі особових рахунків за 1987– 1992 роки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Також у документі міститься інформація про те, що на всі виплати були нараховані та сплачені страхові внески у повному обсязі, а сама довідка складена за формою, передбаченою додатком до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії.
Із довідки №248 від 10.02.2020 року встановлено, що довідка про заробітну плату №247 видана на підставі первинних бухгалтерських документів, а саме особових рахунків за 1987– 1992 роки. У документі зазначено, що суми, вказані у довідці про заробітну плату, відповідають першоджерелам. Також підтверджено, що книги особових рахунків прошиті, пронумеровані та перебувають на зберіганні в архіві ГП ПО «Луганський станкобудівний завод» за адресою: м. Луганськ, вул. Поштова, 1. Крім того, у довідці зазначено, що ЧАО «Луганський патронний завод» є розпорядником документів ГП ПО «Луганський станкобудівний завод» на підставі постанови Ради Міністрів так званої «ЛНР» №408 від 09.08.2016 року.
Із довідки №255 від 10.02.2020 року встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працювала на Луганському станкобудівному заводі імені В.І. Леніна на посаді економіста ІІ категорії в період з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року. У довідці наведено реквізити наказу про прийняття на роботу №115/к від 10.08.1987 року та наказу про звільнення №252-к від 14.10.1992 року. Також зазначено, що підставою для видачі довідки є архівна справа №267 за 1992 рік. Окремо у документі міститься виписка з наказу №17 від 12.01.2000 року щодо правонаступництва Луганського станкобудівного заводу, а також зазначено, що ЧАО «Луганський патронний завод» є розпорядником документів архіву підприємства.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першої статті 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами ст.40 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.
Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом-на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.
Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року-за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування врегульовано Порядком. За змістом пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, за бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (пункт 2.10 Порядку).
Так, для перерахунку пенсії з врахуванням заробітної плати позивач надала довідку про заробіток для обчислення пенсії №247 від 10.02.2020 року, видану ПАТ «Луганський патронний завод», за період роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року на Луганському станкобудівному заводі, а також довідку №248 від 10.02.2020 року щодо підтвердження відповідності зазначених у довідці сум первинним документам та довідку №255 від 10.02.2020 року про підтвердження періоду роботи позивача на посаді економіста ІІ категорії.
Суд зазначає, що подані позивачем довідки про заробітну плату для нарахування пенсії відповідають всім вимогам, зокрема, засвідчені печаткою підприємства та підписами посадових осіб.
В той же час, відмова відповідача в перерахунку пенсії позивачу, ґрунтується не на незгоді з відомостями зазначеними в довідках, а виключно на тому, що підприємство яким видано довідки, знаходиться на території непідконтрольній українській владі.
З приводу цього суд зазначає наступне.
Частинами 1, 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Зі змісту частини 1 статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» слідує, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.
В статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.
Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, також визначено, вказаним вище Законом.
Частинами 1, 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» унормовано, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Разом з цим, суд вважає за необхідне вказати на те, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави – члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
Європейський суд з прав людини розвинув цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді Європейського суду з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».
При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на не підконтрольній українській владі території не може слугувати підставою для відмови особі у реалізації наявного у нього права на пенсійне забезпечення.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження розміру заробітної плати, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав.
Враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року (справа № 583/392/17), від 02 жовтня 2018 (справа №569/14531/16-а), від 30 жовтня 2018 року (справа № 234/3038/17), від 11 грудня 2018 року (справа № 360/1628/17), від 18 квітня 2019 року (справа №580/816/17), від 17 липня 2019 року (справа №302/757/17-а) та від 17 липня 2019 року (справа №654/1278/17), від 23 грудня 2019 (справа №235/2773/17) та від 04 березня 2020 року (справа №235/2008/17).
Суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2023 року у справі №810/4456/18, у якій зазначено, що підставою для відмови позивачу у перерахунку пенсії стало неврахування довідки про заробітну плату, виданої архівним управлінням м. Луганська, з мотивів того, що такий орган створений не у порядку, передбаченому законодавством України, а тому відповідно до положень статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» видані ним документи є недійсними та не створюють правових наслідків.
Разом із тим Верховний Суд звернув увагу, що відповідно до статті 18 Закону №1207-VII держава гарантує громадянам України дотримання їхніх конституційних прав і свобод, у тому числі права на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення, після залишення тимчасово окупованої території.
Верховний Суд зазначив, що аналіз положень статті 9 Закону №1207-VII свідчить про недійсність документів, виданих органами, створеними не у передбаченому законом порядку на тимчасово окупованій території. Водночас суд наголосив, що частина четверта статті 9 вказаного Закону допускає взаємодію органів державної влади України з такими органами у випадках, коли це необхідно для захисту прав і свобод громадян України.
Крім того, Верховний Суд вказав, що під час розгляду спору необхідним є повне та всебічне дослідження пенсійної справи особи, зокрема співставлення відомостей, зазначених у довідках про заробітну плату, із записами трудової книжки та іншими доказами трудової діяльності. Також суд звернув увагу на необхідність з`ясування того, чи матиме врахування поданої довідки реальний вплив на збільшення розміру пенсії та покращення становища пенсіонера, що є складовою права особи на належний рівень пенсійного забезпечення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для врахування при обчисленні пенсії ОСОБА_1 заробітної плати, отриманої нею у період роботи з 14.08.1987 року по 14.10.1992 року на Луганському станкобудівному заводі, на підставі довідки про заробіток для обчислення пенсії №247 від 10.02.2020 року, а також довідок №248 та №255 від 10.02.2020 року, які підтверджують відповідність зазначених у довідці відомостей первинним документам та факт трудової діяльності позивача.
Відтак, відмова Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, викладена у листі від 21.03.2025 року №13351-9814/М-02/8-2600/25, щодо неврахування довідки про заробітну плату при проведенні перерахунку пенсії є протиправною.
Суд зазначає, що порушені права позивача підлягають захисту також шляхом зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 21.02.2025 року з врахуванням довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 рік по 14.10.1992 рік, що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Так, згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке вона вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на наведе, оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок пенсії з 21.02.2025 року з врахуванням довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 рік по 14.10.1992 рік.
Таким чином, суд доходить до висновку, що позовні вимоги  підлягають задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Позивач звільнена від сплати судового збору як особа з інвалідністю II групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 .
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві (код ЄДРПОУ 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві щодо неврахування під час обчислення розміру пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 по 14.10.1992 – з 21.02.2025 року.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві здійснити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерахунок пенсії з 21.02.2025 року з врахуванням довідки про заробіток для обчислення пенсії за період роботи з 14.08.1987 рік по 14.10.1992 рік.
4. Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.