Справа № 130/2836/25
Провадження № 22-ц/801/1568/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	Справа № 130/2836/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 квітня 2026 року, ухвалену під головуванням судді Заярного А. М. в залі суду в м. Жмеринка, дата складення повного тексту ухвали невідома,
в цивільній справі № 130/2836/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державного реєстратора виконавчого комітету Жмеринської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно та скасування незаконної державної реєстрації,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора виконавчого комітету Жмеринської міської ради Федоренка А.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно та скасування державної реєстрації.
20 лютого 2026 року, до початку розгляду справи по суті, позивач подала заяву про залишення позову без розгляду.
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 лютого 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України залишено без розгляду.
25 лютого 2026 року до суду надійшла заява представника третьої особи ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. Заявник просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.
Заява мотивована тим, що після постановлення ухвали про залишення позову без розгляду представником третьої особи у передбачений частиною восьмою статті 141 ЦПК України строк подано докази понесення витрат на правничу допомогу та заявлено вимогу про їх відшкодування.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 квітня 2026 року ухвалено додаткове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 державного реєстратора виконавчого комітету Жмеринської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно та скасування незаконної державної реєстрації.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 10 000 грн 00 коп.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд виходив із того, що відповідно до статей 133, 137 ЦПК України до судових витрат належать витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких визначається на підставі договору про надання правничої допомоги та доказів обсягу наданих послуг.
Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України передбачено право на компенсацію витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у разі залишення позову без розгляду. Питання про розподіл таких витрат може бути вирішено судом після постановлення відповідної ухвали.
На підтвердження понесених витрат представником третьої особи подано договір про надання правничої допомоги, ордер, акт наданих послуг, розрахунок витрат та документи, що підтверджують їх оплату.
Оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є документально підтвердженими та співмірними зі складністю справи й обсягом наданих адвокатом послуг. Доводи ОСОБА_1 про завищений розмір витрат належними та допустимими доказами не підтверджені.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У травні 2025 року ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та заяву представника третьої особи ОСОБА_3 – адвоката Гурби М. В. про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат залишити без задоволення.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 травня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 16 червня 2026 року о 11:20 год з повідомленням сторін. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вона не отримувала копію заяви третьої особи про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї доказів понесення таких витрат.
На думку скаржника, не надсилання їй зазначених документів позбавило можливості належним чином захистити свої права, ознайомитися з обсягом і розміром заявлених до відшкодування витрат, подати заперечення та заявити клопотання про їх зменшення.
Скаржник вважає, що суд першої інстанції не перевірив дотримання заявником процесуального порядку звернення з вимогою про відшкодування судових витрат та безпідставно не врахував відсутність доказів надсилання їй відповідної заяви і доданих документів, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх стягнення.
На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 323/642/20 та від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу в якому заперечила аргументи, викладені в апеляційній скарзі, а також вказала, що суд дійшов до правильного висновку про задоволення заяви, просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення. Також просила розглянути справу у її відсутність
Позиція учасників справи у судовому засіданні
Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 державний реєстратор ВК Жмеринської міської ради у судове засіданні не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася. У відзиві представник  ОСОБА_3 – адвокат Гурба М. В. просив розглянути справу у відсутність ОСОБА_3 .
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до порушення судом першої інстанції процесуальних прав позивача, зокрема неотримання нею копії заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї доказів понесення витрат на правничу допомогу.
При цьому висновки суду щодо наявності підстав для відшкодування витрат, їх документального підтвердження, співмірності, обсягу наданих адвокатом послуг та розміру стягнутої суми апеляційна скарга не містить, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Подаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник третьої особи посилався на те, що після залишення позову без розгляду у третьої особи виникло право на компенсацію понесених нею витрат, пов`язаних із розглядом справи. На підтвердження розміру таких витрат заявником було подано договір про надання правничої допомоги, ордер адвоката, акт наданих послуг, розрахунок витрат та документи, що підтверджують їх оплату, у зв`язку з чим просив стягнути з позивача на користь третьої особи 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦПК України, в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з частиною четвертою – шостою статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2019 року у справі № 902/844/18 зроблено висновок, що «питання співмірності заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено такі висновки: «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Отже, принцип змагальності цивільного судочинства знайшов своє відображення у наведених нормах процесуального закону, відповідно до яких саме сторона, яка заперечує проти розміру заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, повинна навести належні доводи та подати відповідні докази на підтвердження їх неспівмірності.
Водночас відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Також згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини дев`ятої статті 83 ЦПК України копії доказів, що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадків, якщо такі докази є у відповідного учасника справи, або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Як убачається з матеріалів справи, представником ОСОБА_3 – адвокатом Гурбою М. В. через підсистему «Електронний суд» подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат. До зазначеної заяви було долучено докази її надсилання іншим учасникам справи, що підтверджується матеріалами справи.
Крім того, з наявної у справі квитанції № 6080294 від 24 лютого 2026 року вбачається, що відповідні документи були направлені та доставлені до зареєстрованого Електронного кабінету Бузінської І. С. в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС.
Апеляційним судом також враховано, що відповідно до відкритих відомостей ЄСІТС Бузінська І. С. зареєструвала Електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» 04 жовтня 2025 року. 
Відтак з моменту такої реєстрації вона набула статусу користувача відповідної підсистеми та отримала можливість ознайомлюватися з процесуальними документами, що надходять до її Електронного кабінету, а також з матеріалами судової справи, які формуються та обмінюються в електронній формі.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що представник ОСОБА_3 виконав покладений на нього процесуальним законом обов`язок щодо направлення іншим учасникам справи копії заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї документів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу. Отже, вимоги частини дев`ятої статті 83 ЦПК України були дотримані.
Разом із тим матеріали справи свідчать, що 27 квітня 2026 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву, у якій просила провести судове засідання, призначене на 28 квітня 2026 року, за її відсутності та одночасно просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу, заявлених ОСОБА_3 , до 2 000 грн.
Зазначене свідчить про те, що станом на момент розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 було достеменно відомо про існування такої заяви та про заявлену вимогу щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
При цьому сам факт зазначення ОСОБА_1 у своїй заяві прохання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу свідчить про її обізнаність із предметом розгляду та характером заявлених вимог.
Колегія суддів звертає увагу, що з моменту подання заяви про ухвалення додаткового рішення 24 лютого 2026 року і до її розгляду судом першої інстанції 28 квітня 2026 року минуло понад два місяці. Протягом цього часу ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернутися до суду для ознайомлення з матеріалами справи, отримати копії відповідних документів, подати додаткові письмові пояснення, заперечення чи належним чином обґрунтоване клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу із наведенням доводів щодо їх неспівмірності.
Однак будь-яких об`єктивних даних про те, що їй перешкоджали реалізувати зазначені процесуальні права або що вона вживала заходів для ознайомлення з матеріалами справи та не змогла цього зробити з причин, які від неї не залежали, матеріали справи не містять.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ненадсилання їй копії заяви про ухвалення додаткового рішення позбавило її можливості подати заперечення та заявити клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами.
Фактично ОСОБА_1 була обізнана про подання відповідної заяви, мала достатній час для реалізації своїх процесуальних прав та навіть скористалася правом звернутися до суду із клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу. Водночас належних та допустимих доказів неспівмірності заявлених витрат, як цього вимагають положення частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, не надала.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції не було допущено порушення процесуальних прав ОСОБА_1 , а принципи змагальності сторін, рівності учасників процесу та справедливого судового розгляду були повністю дотримані.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 323/642/20.
Аналіз змісту зазначеної постанови свідчить, що підставою для висновків Верховного Суду стали істотно відмінні фактичні обставини справи. Так, Верховний Суд дійшов висновку про неможливість врахування судом доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявником не було дотримано встановленого процесуальним законом порядку їх подання, а саме не було підтверджено надсилання (надання) іншому учаснику справи копій відповідної заяви та доданих до неї доказів.
За таких обставин Верховний Суд виходив із того, що недотримання вимог частини дев`ятої статті 83 ЦПК України позбавляє суд можливості брати до уваги відповідні докази під час вирішення питання про розподіл судових витрат.
Разом із тим фактичні обставини справи, яка переглядається, є іншими.
Як встановлено апеляційним судом та підтверджується матеріалами справи, представник ОСОБА_3 при зверненні із заявою про ухвалення додаткового рішення виконав вимоги частини дев`ятої статті 83 ЦПК України та надав суду докази направлення іншому учаснику справи копії заяви разом із доданими документами.
Зокрема, копія заяви про ухвалення додаткового рішення та додані до неї докази понесення витрат на професійну правничу допомогу були надіслані ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до її зареєстрованого Електронного кабінету, що підтверджується квитанцією про доставку документів до Електронного кабінету користувача ЄСІТС.
Таким чином, на відміну від обставин справи № 323/642/20, у даному випадку заявником належним чином виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення іншого учасника справи та направлення йому копій відповідних документів.
Отже, висновки Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові, ґрунтувалися на інших фактичних обставинах та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у цій справі.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 756/2399/18.
У вказаній справі Верховний Суд звернув увагу на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив дотримання стороною встановленого процесуальним законом порядку заявлення та підтвердження судових витрат, не встановив, чи всі заявлені витрати пов`язані з розглядом справи, не перевірив факт надсилання відповідних доказів іншим учасникам справи та не врахував положення частини дев`ятої статті 83 ЦПК України щодо наслідків неподання доказів такого надсилання.
Крім того, Верховний Суд наголосив, що саме по собі повідомлення інших учасників справи про дату, час і місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення не звільняє заявника від обов`язку направити іншим учасникам справи копії документів, які подаються на підтвердження понесених витрат.
Однак зазначені висновки Верховного Суду не підтверджують доводів апеляційної скарги у даній справі, а навпаки свідчать про правильність висновків суду першої інстанції.
Як вже зазначалося вище, представником ОСОБА_3 було дотримано вимоги процесуального закону щодо направлення іншому учаснику справи копії заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї доказів. В матеріалах справи наявні належні докази такого направлення через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС.
Отже, на відміну від справи № 756/2399/18, у даному випадку відсутнє те процесуальне порушення, яке стало підставою для скасування судового рішення Верховним Судом.
Колегія суддів звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду підлягають застосуванню судами з урахуванням конкретних фактичних обставин справи. Саме лише посилання на окремі висновки Верховного Суду без урахування обставин, за яких вони були сформульовані, не може свідчити про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
У даному випадку апелянт фактично ототожнює різні за своїм фактичним змістом правовідносини, тоді як ключовою обставиною у наведених ним справах була відсутність доказів направлення іншому учаснику справи документів на підтвердження судових витрат, тоді як у справі, що переглядається, такі докази наявні та належним чином підтверджені матеріалами справи.
Крім того, відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Проте всупереч зазначеним вимогам процесуального закону апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень про те, що копія заяви про ухвалення додаткового рішення та додані до неї документи не були доставлені до її Електронного кабінету, що вона була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами справи або що з незалежних від неї причин не могла реалізувати свої процесуальні права щодо подання заперечень чи клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Більше того, наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 про зменшення витрат на правничу допомогу свідчить про її обізнаність щодо існування відповідної заяви та предмета її розгляду, що додатково спростовує доводи апеляційної скарги про нібито порушення її права на участь у вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наведені апелянтом посилання на судову практику Верховного Суду не свідчать про незаконність оскаржуваного судового рішення, оскільки стосуються інших фактичних обставин та не є релевантними для вирішення даного спору.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, повно і всебічно дослідив подані докази, належним чином перевірив дотримання заявником вимог частини дев`ятої статті 83 ЦПК України, правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
У зв`язку з наведеним апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що додаткове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, на підставі належних і допустимих доказів, а тому підстав для його скасування або зміни за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Оскільки доводи апеляційної скарги зводяться виключно до порушення судом першої інстанції процесуальних прав позивача, зокрема неотримання нею копії заяви про ухвалення додаткового рішення та доданих до неї документів, і не містять доводів щодо наявності підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, їх документального підтвердження, співмірності, обсягу наданих адвокатом послуг чи розміру стягнутої суми, апеляційний суд не надає оцінки зазначеним обставинам та перевіряє законність оскаржуваного рішення лише в межах доводів апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, також не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи, а зводяться виключно до незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати в суді апеляційної інстанції слід залишити за заявником.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 квітня 2026 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 червня 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин