ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3815/26 Справа № 203/3351/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 02 грудня 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу ,–

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду міста Дніпра із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позов мотивований тим, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 березня 2024 року реєстратором Олівером Пеяновичем секретаріату місцевого самоврядування Муніципалітету міста Будва (Чорногорія). Від шлюбу сторони дітей на мають. Спільне життя з відповідачем не склалось, спільне господарство вони не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. Зберігати сім`ю позивачка не бажає, вважає, що збереження шлюбу суперечитиме її інтересам, тому просила суд розірвати шлюб.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 02 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з п. 1 ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено фактичні обставини укладання шлюбу за межами України, в умовах, коли за даними Державної прикордонної служби України позивачка та відповідач не перетинали державний кордон України у відповідний час. Також, з доказів, які наявні в матеріалах цивільної справи не можливо встановити фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

На підтвердження перебування у шлюбі з 16 березня 2024 року, який зареєстровано службою цивільного стану міста Будва (акт про реєстрацію шлюбу № 054739 68/2024), позивачкою надано виписку про реєстрацію шлюбу, яка містить апостиль від 22 березня 2024 року. 
Документ перекладено з чорногорської на українську мову перекладачем ОСОБА_3 , особу та підпис якої засвідчено державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. 09 квітня 2024 року, за реєстром № 4-5094, № 4-5095 (а.с. а.с 7 – 17).
Під час шлюбу позивачка змінила прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_5 . 
Згідно наявних у цивільній справи доказів від шлюбу сторони дітей не мають. 

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України № 19/92991-25-Вих від 24 листопада 2025 року відсутні відомості про перетинання відповідачем державного кордону України чи лінії розмежування з окупованою територією в період з 01 січня 2024 року по 06 листопада 2025 року (а.с. 52).

Згідно відповіді Міністерства соціальної політики України від 26 червня 2025 року № 15734/0/290-25/13 відповідач як внутрішньо переміщена особа проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 28 квітня 2016 року (а.с. 27).

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України № 19/92991-25-Вих від 24 листопада 2025 року про перетин позивачкою кордону України чи лінії розмежування з окупованою територією в період з 01 січня 2024 року по 06 листопада 2025 року, позивачка виїжджала за межі України 23 квітня 2024 року – 119 «Дніпро-Хелм» (а.с. 52).

Відомості про виїзд з території України в період укладання шлюбу чи повернення на територію України після укладання шлюбу але до 23 квітня 2024 року відсутні.

Відповідно до ст. 2 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право".

Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Документом, яким встановлено безпосередні процедури легалізації шлюбу, укладеного за кордоном, є Наказ Міністерства юстиції України № 52/5від 18.10.2000 року "Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні" із змінами та доповненнями. Тобто, для визнання шлюбу державою Україна, укладеного в іншій країні, з усіма правовими наслідками, шлюб необхідно легалізувати. За загальним правилом, легалізація це процедура приведення документів у ту форму, яка відповідає законодавству іноземної держави і визнається державними органами цієї держави. Процедура легалізації в Україні таких документів, як: свідоцтво про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України № 113 від 04.06.2002 року.

Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року, згода на обов`язковість якої надана Законом України від 10 січня 2002 року "Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів", набула чинності між Україною і державами-учасницями Конвенції, що не висловили заперечень проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.

Україна та Чорногорія є учасниками Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаага, 1961 рік), у зв`язку з чим відсутня необхідність легалізації виданих уповноваженими органами Чорногорії офіційних документів, на яких було проставлено апостиль.

Апостиль - це спеціальний штамп, який проставляється на офіційних документах, що надходять від держав - учасниць зазначеної Конвенції. Він засвідчує справжність підпису особи під документом і автентичність відбитку печатки або штампа, якими скріплено відповідний документ.

Відповідно до статей 2, 3 зазначеної Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями вказаної Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує жодного додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці цієї Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно зі ст. 60 цього Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі статтею 110 цього Кодексу. 

Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймає до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інших обставин життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення.

З наданих позивачкою доказів убачається, що шлюб між сторонами є офіційно зареєстрованим компетентним органом іноземної держави - службою цивільного стану міста Будва, Чорногорія, про що складено актовий запис № 054739 68/2024 від 16 березня 2024 року.

На підтвердження цього до суду подано виписку про реєстрацію шлюбу, яка містить апостиль від 22 березня 2024 року, тобто документ пройшов передбачену міжнародним правом процедуру легалізації для використання на території України. Також, документ перекладено українською мовою, а справжність підпису перекладача належним чином нотаріально посвідчена державним нотаріусом.
Таким чином, надані позивачкою документи підтверджують факт офіційної державної реєстрації шлюбу компетентним органом іноземної держави, наявність відповідного актового запису, а також те, що зазначені документи належним чином легалізовані та оформлені відповідно до вимог міжнародного і національного законодавства України, у зв`язку з чим є належними та допустимими доказами у розумінні положень ст. 76–79 ЦПК України.
Відповідно до ст. 48 СК України та пунктів 13, 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні при розгляді питання про неукладеність шлюбу суди перевіряють, чи були наречені особисто присутні під час державної реєстрації шлюбу, а також чи належить їм підпис у відповідних документах. 
За таких обставин суд у справі про розірвання шлюбу не вправі фактично ставити під сумнів сам факт існування шлюбу або оспорювати його дійсність виключно з мотивів відсутності інших додаткових доказів перебування позивачки за кордоном, оскільки питання недійсності чи неукладеності шлюбу можуть вирішуватися лише в окремому судовому провадженні та за наявності відповідних позовних вимог і належних доказів.
Сам по собі факт відсутності відомостей про перетин державного кордону не спростовує юридичної сили офіційного іноземного документа та не є достатньою підставою для невизнання факту укладення шлюбу, підтвердженого належним чином легалізованим актовим записом компетентного органу іноземної держави.
Апеляційний суд зазначає, що згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. 

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, враховуючи, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, примушування особи до шлюбу не допускається, а також те, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя, колегія суддів приходить висновку про задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 березня 2024 року службою цивільного стану міста Будва, реєстратором Олівером Пеяновичем секретаріату місцевого самоврядування Муніципалітету міста Будва (Чорногорія) (акт про реєстрацію шлюбу № 054739 68/2024).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Керуючись статтями 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, – 

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – задовольнити.
Заочне рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 02 грудня 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – задовольнити.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 березня 2024 року службою цивільного стану міста Будва, реєстратором Олівером Пеяновичем секретаріату місцевого самоврядування Муніципалітету міста Будва (Чорногорія) (акт про реєстрацію шлюбу № 054739 68/2024).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко