441/667/26 2-о/441/79/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и

09.06.2026 Городоцький районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді - Ференц О.І.
за участю секретаря судового засідання - Пеленської Х.О.,
розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Городок Львівської області за участю заявника ОСОБА_1 та в режимі відеоконференції представника заінтересованої особи – Бути Н.І., цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, про встановлення факту проживання на території України
В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду з цією заявою та просить встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Керниця Городоцького району Львівської області, з часу народження і до сьогоднішнього часу постійно проживає на території України, за кордон ніколи не виїжджав, у період з 23.03.1991 до 03.03.1993 року працював в асоціації «Ватра» на посаді механізатора згідно Протоколу № 01 від 22.03.1991, однак має лише реєстраційний номер платника податків, чого недостатньо для виготовлення паспорта громадянина України. Звернувшись до Городоцького відділу ДМС України у Львівській області з приводу отримання паспорту громадянина України, він отримав відмову через неможливість встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року. Відсутність паспорта громадянина України унеможливлює вирішення ним своїх життєвих проблем та набуття всіх прав та обов`язків, визначених законодавством України для громадянина України. Факт постійного його проживання в Україні, в тому числі і станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, підтверджується свідоцтвом про його народження, копією трудової книжки, довідкою міської ради, також цей факт може підтвердити свідок ОСОБА_2 . 
Просив суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991р. та на момент прийняття Закону України «Про громадянство України» 13.11.1991р.
09.04.2026 року від представника заінтересованої особи - ОСОБА_3 , надійшли письмові пояснення, в яких заперечує проти задоволення заяви ОСОБА_1 з наступних підстав. Умови та порядок оформлення належності, набуття та прийняття до громадянства України регламентуються Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року № 2235-ІІ та Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами з питань громадянства України та виконанняч прийнятих рішень. Встановлення належності до громадянства України відповідно до ст.3 Закону 2235-ІІ стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п.1 або п.2 ч.1 ст.3 цього Закону. Так, стаття 3 Закону 2235-ІІ визначає осіб, які належать до громадянства України, а саме, громадянами України є 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991) постійно проживали на території України, 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України, 4) особи, які набули громадянство України відповідно до Законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у п.1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у п. 2, - з 13 листопада 1991 року. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст.293 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: 1. постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; 2. проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Отже заявник повинен чітко сформулювати прохальну частину заяви в залежності від правової мети встановлення такого юридичного факту. Згідно поданих заявником документів станом на 24.08.1991 року він був повнолітнім (28 років), проте за оформленням та видачею паспорта громадянина України не звертався без пояснення причин такого довгого зволікання. Пояснень у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, причин такої бездіяльності не надано. Також заявником не надано доказів постійного проживання на території України, свідоцтвом про народження підтверджується лише факт його народження, копія реєстраційного номера облікової картки платника податків немає взагалі доказового значення у цій справі, копія трудової книжки підтверджує факт роботи, а не факт постійного проживання особи в певному місці станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Посилання заявника на покази свідка не є достатніми доказами для доведення такого факту. З огляду на наведене просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 
ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги заяви підтримав та додатково пояснив, що народився в с. Керниця (хутір Калинка) Городоцького району Львівської області, де і прожив усе своє життя. Навчався у Керницькій середній школі, за кордон виїжджав лише на час проходження військової служби. Після повернення з армії працював у колгоспі в с. Керниця, згодом одружився і проживав у Яворівському районі, там у 1991-1993 роках працював в асоціації «Ватра». До сьогодні не потребував паспорта громадянина України, за місцем роботи такий не вимагали. Але тепер стикнувся з труднощами в оформленні пенсії, тому звернувся до суду. Його паспорт громадянина СРСР та військовий квиток пропали, відповідно не може подати їх в якості доказу. З дружиною він розлучився, копії рішення суду про розлучення у нього немає. 
Представник ЗМУ ДМС Бута Н.І. просить відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 з огляду на недоведеність факту проживання в Україні станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.
Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що знає заявника давно, у неї є дача в с. Калинка Львівського району Львівської області з 1982 року, де вона постійно проживає. ОСОБА_1 знав ще її чоловіка, часто приходив до них за роботою, в тому числі у 1991 році, вона знала, що такий чоловік проживає в селі. На сьогодні вона опікується ним, бо в нього немає близьких людей, родичі не хочуть піклуватися про нього. Він отримав травму голови, знаходився в реанімації, після цього вона забрала його з лікарні до себе. Однак через відсутність паспорта громадянина України вона не може оформити ОСОБА_1 пенсії чи хоч якоїсь допомоги. 
Суд, заслухавши думку заявника, представника заінтересованої особи та свідка, вивчивши заяву та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Законодавством України передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких, зокрема, відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України - постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).
Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
Таким чином, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:
- постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;
- проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
При цьому Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою у порядку окремого провадження, просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та факт його проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24.12.1962 року ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Керниця Городоцького району Львівської області (а.с.5). 
Записами у трудовій книжці колгоспника ОСОБА_1 № НОМЕР_2 підтверджується, що в період часу з 22.03.1991 до 23.03.1993 року він працював в асоціації «Ватра», що в Яворівському районі Львівської області (а.с.8-9).
Згідно довідки виконавчого комітету Керницької сільської ради Городоцького району Львівської області № 3505 від 24.12.2015 року ОСОБА_1 , 1962 р.н., дійсно зареєстрований в с. Керниця Городоцького району Львівської області (а.с.11). Актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 підтверджується, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с.12). 
ОСОБА_1 звертався у Городоцький відділ Головного управління ДМС України у Львівській області для виготовлення паспорта громадянина України, однак листом від 21.10.2025 йому роз”яснено необхідність встановлення факту його проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 (а.с.10). 
Таким чином, дослідженими доказами встановлено, що на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) ОСОБА_1 дійсно проживав на території України. Це підтверджується не лише показаннями свідка, а й Актом обстеження умов його проживання в с. Калинка, СТ «Берізка» Львівського району Львівської області та фактом його безперервної трудової діяльності з березня 1991 року до березня 1993 року в Яворівському районі Львівської області.
З врахуванням викладено, наявні правові підстави для задоволення заяви в частині вимог встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 13 листопада 1991 року проживав на території України.
Зважаючи на те, що заявник в інший спосіб не може довести даний факт, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява в частині встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України, та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2,- з 13 листопада 1991 року.
Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.
Встановлення факту проживання особи на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року є порушенням вказаних норм.
Відповідні висновки щодо необхідності конкретизації дати, станом на яку потрібно встановити факт постійного проживання заявника на території України (24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року), викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20, провадження № 61-10919св21, від 12 червня 2024 року у справі №501/3550/22, провадження № 61-2152св24.
Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР, постійно проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», при цьому встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України, тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 293, 294, 315-319 ЦПК України,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа – Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, про встановлення факту проживання на території України – задовольнити частково.
Встановити факт проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 13 листопада 1991 року.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: с. Керниця Львівський район Львівська область. 
Заінтересована особа: Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, 79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, код ЄДРПОУ 45870769. 

Суддя О.І. Ференц