ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/55844/25 Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя  Грибан І.О. 
судді: Беспалова О.О., 
Кравченка Є.Д. 
за участі: 
секретар с/з Краснова О.Р.
позивач ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

У С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати автоматичне взяття на облік військовозобов`язаних ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також усі наслідки цього взяття, зокрема присвоєння звання «Рекрут» та внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервісті «Оберіг»;
- визнати протиправним застосування до позивача положень постанови КМУ №932 від 16.08.2024 «Про затвердження Прядку ведення Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних у частині , що призвела до автоматичного взяття на військовий облік осіб без урахування його індивідуального правового статусу, раніше знятого з обліку на підставі остаточного рішення про непридатність до військової служби, без скасування такого рішення призовної комісії при Міністерстві оборони України в установленому законом порядку.
- зобов`язати відповідачів 2 та 3 виключити дані про позивача з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервісті «Оберіг» як військовозобов`язаного та поновити відомості про його правовий статус як особи фактично виключеної з військового обліку з 27.06.1999 як непридатної до військової служби.
-визнати протиправною бездіяльність відповідача 1, що виразилась у невжитті заходів щодо захисту правового статусу позивач(як невійськовозобов`язаного) та усунення наслідків неправомірного взяття його на облік іншим органом, на території якого позивач не проживає, ігноруючи подані мотивовані заяви щодо цього, в тому числі позивачем.
13.11.2025 позивачем подано заяву про забезпечення позову в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом:
зупинення дії оскаржуваних рішень щодо взяття позивача на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- заборони відповідачам 1, 2 та 3 здійснювати будь-які дії щодо Позивача як військовозобов`язаного чи призовника (включаючи, але не обмежуючись, виклики, повістки, внесення змін до його облікових даних у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів "Оберіг" тощо) до набрання законної сили рішенням суду по цій справі.
Обґрунтовуючи необхідність вжиття запропонованих заходів забезпечення позову, позивач зазначає, що існує реальна загроза, що йому можуть бути вручені повістки, пред`явлені вимоги щодо проходження військової служби або підготовки, що зробить неможливим захист його прав у разі задоволення позову, оскільки такі дії будуть мати незворотній характер або важко піддаватимуться виправленню.
На думку заявника, застосування заходів забезпечення позову дозволить зберегти наявний стан (статус-кво) до моменту прийняття судом рішення по суті спору та запобігти непоправним наслідкам.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання. Також позивачем наголошено, що невжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача та ускладнить їх відновлення, або зробить таке неможливим. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли 08 травня 2026 року.
Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надходили.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 травня року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03 червня 2026 року.
Апелянт у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити.
У судове засідання відповідачі не з`явилися та явку уповноважених представників до суду не забезпечили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.
Керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, суд протокольною ухвалою вирішив здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що наведені позивачем обґрунтування на даний час є лише припущеннями про можливе порушення його прав чи інтересів у майбутньому та не свідчать про існування обставин, за яких є неможливим чи ускладненим поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких останній звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Рішенням Конституційного Суду України у справі №3-рп/2003р від 30.01.2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Частиною першою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.
Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи забезпечення позову в адміністративному процесі. Наявність такого інституту є однією з гарантій виконання рішення адміністративного суду і спрямовані на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Вищезазначені підстави є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження. Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.
Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до вирішення спору по суті, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку прямо передбаченому законом. Підстави для забезпечення позову повинні бути доведені відповідними доказами.
У зв`язку з цим суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Частиною першою статті 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Колегією суддів встановлено, що предметом спору у цій справі є перевірка законності поставлення позивача на облік як військовозобов`язаного.
Як слідує із заяви про забезпечення позову, заявник вказує, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову та ефективний захист, поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, стане згодом не можливим без вжиття таких заходів забезпечення позову.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що протиправність оскаржуваних дій та рішень відповідачів може бути встановлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності під час розгляду адміністративної справи по суті.
Факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку, тобто підтвердження факту вчинення таких порушень чи спростування цих обставин може бути з`ясоване виключно в процесі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
З наданих суду апеляційної інстанції матеріалів не вбачається надання позивачем доказів, які б беззаперечно свідчили про настання обставин, на які позивач посилається, як на порушення його прав, зокрема, вручення повісток, пред`явленням вимоги або підготовки щодо проходження військової служби.
Ані матеріали заяви про забезпечення позову, ані поданий заявником адміністративний позов не містять доказів на підтвердження вжиття відповідачами заходів щодо вручення повістки про виклик, направлення заявника на ВЛК, для проходження військової служби до військової частини тощо.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що твердження заявника є лише припущеннями про можливе порушення його прав чи інтересів у майбутньому та вказують на відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, наведений у заяві позивача.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Колегія суддів дійшла висновку, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року про відмову у вжитті заходів забезпечення позову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

Є.Д. Кравченко

(повний текст постанови виготовлено 03.06.2026)