ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6551/26 Справа № 214/1687/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/1687/26
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Акуленка В.В., Бондар Я.М.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2026 року, яка постановлена суддею Ткаченком А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 09 квітня 2026 року,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, про визначення місця проживання дітей.
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, виконавчий комітет Покровської районної у місті ради про визначення способу участі у вихованні дітей, про встановлення режиму почергового проживання.
Одночасно з позовною заявою ОСОБА_2 , подав до суду заяву про забезпечення пред`явленого ним зустрічного позову шляхом заборони ОСОБА_1 залишати дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під наглядом ОСОБА_5 до набрання законної сили рішенням суду у вказаній справі. Також, ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_1 , на час розгляду справи, забезпечувати догляд за малолітніми дітьми особисто або залучати для цього інших осіб лише за попередньою письмовою згодою батька - ОСОБА_2 , за умови відсутності у таких осіб медичних протипоказань та загрози життю та здоров`ю дітей. 
В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначив, що ним виявлено обставини, що створюють реальну загрозу життю, здоров`ю та безпеці малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у разі їх перебування під наглядом ОСОБА_5 (особи, яку залучає матір дітей). 
Так, 23 березня 2026 року ОСОБА_5 застосувала фізичну силу до малолітньої ОСОБА_4 , намагаючись відірвати дитину від батька. Того ж дня, ОСОБА_5 у присутності дітей висловлювалась нецензурною лайкою, що є домашнім насильством та хуліганством. Окрім того, ОСОБА_5 має тяжкі захворювання: епілепсія з регулярними припадками, значні порушення зору (майже сліпа), інвалідність з дитинства, що унеможливлює безпечний догляд за малолітніми дітьми. Разом з цим, мати дітей ОСОБА_1 , незважаючи на загрозу, систематично залишає дітей із ОСОБА_5 без згоди батька та не захистила дитину під час насильства 23 березня 2026 року. 
ОСОБА_2 вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого залишення малолітніх дітей з особою, яка вже застосовувала до них фізичну силу та має тяжкі захворювання, що створює небезпеку для їхнього життя та здоров`я; неможливості захисту дітей від психологічного насильства, оскільки перебування в оточенні особи, яка систематично вживає нецензурну лайку та проявляє агресію, завдає шкоди їхньому психічному здоров`ю; ускладнення виконання майбутнього рішення суду щодо порядку виховання дітей, оскільки продовження перебування дітей у небезпечному середовищі може вимагати негайного втручання.
Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення пред`явленого нам зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи судом першої інстанції при її постановленні, апелянт просить ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення зустрічного позову.
Апелянт зауважує на тому, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі обмежився формальним посиланням на рівність прав батьків та дійшов хибного висновку про те, що заборона залишати дітей з конкретною особою ( ОСОБА_5 ) не є співмірним заходом та не впливає на виконання майбутнього рішення. При цьому суд повністю проігнорував надані заявником докази, які свідчать про екстраординарність ситуації та наявність прямої небезпеки для дітей. 
Вважає, що надані ним стенограми аудиозаписів, стенорами телефоних розмов, талон - повідомлення єдиного обліку № 7836 від 26 березня 2026 року про реєстрацію заяви у ВП № 4 КРУП за фактом вчинення правопорушень, є належними та допустимими доказами наявності факту фізичного насильства та хуліганських дій у присутності дітей та підтвердженням тяжкого стану здоров`я ОСОБА_5 , що унеможливлює безпечний догляд дітей. 
Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі фактично поставив формальну рівність прав батьків вище за безпеку дітей, що є прямим порушенням пріоритету найкращих інтересів дитини та вважає, що в даному випадку є помилковим застосування судом загальних підходів до співмірності без урахування специфіки сімейних правовідносин та найкращих інтересів дитини. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні вимог заяви про забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення цієї заяви.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Судом встановлено, що предметом спору за зустрічним позовом ОСОБА_2 є визначення способу участі у вихованні спільних з ОСОБА_1 дітей. 
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_2 , враховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин, обрав вид забезпечення позову, передбачений п.п.2, 3 ч.1 ст.150 ЦПК України - шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, а саме вирішити питання щодо встановлення заборони ОСОБА_1 залишати дітей під наглядом ОСОБА_5 та зобов`язати її на час розгляду справи забезпечувати догляд за малолітніми дітьми особисто або залучати для цього інших осіб лише за попередньою письмовою згодою батька – ОСОБА_2 , оскільки останній вважає, що існує загроза їх життю, здоров`ю та безпеці.
Суд першої інстнації в данному випадку вірно виснував, що відповідно до положень ст.51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Отже, сторони мають рівні права щодо доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а вирішення заяви про забезпечення зустрічного позову шляхом встановлення ОСОБА_1 будь яких заборон, що стосуються обраного нею способу виховання дітей, який вона вважає необхідними, за своїм змістом жодним чином не забезпечить встановлену законодавцем мету забезпечення позову, зокрема, охорону інтересів позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. 
Позивачем не було доведено, яким саме чином встановлення судом таких заборон в майбутньому може вплинути на питання встановлення способу участі батьків у вихованні доньок.
При цьому суд першої інстанції вірно вказав, що батьки дітей вправі спільно вирішувати в їх інтересах питання, що стосуються життя, здоров`я та безпеки доньок, як найвищий пріоритет. 
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення зустрічного позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є хибними та правильних висновків суду першої інстнції не скасовують.
Апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивача по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 квітня 2026 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 02 липня 2026 року. 

Головуючий:

Судді: