179/222/26
2/179/524/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року       с-ще Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області
у складі головуючого судді Чорної А.О.,
секретаря судового засідання Пантєлєєвої Д.А.,
розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовні вимоги вмотивовано тим, що 05.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2141146 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до Розділу 1 Кредитного договору ТОВ «Селфі Кредит» надає позичальнику (споживачу) кредит в гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Кредит надається строком на 360 днів, стандартна процентна ставка становить 1% в день та застосовується у межах строку кредиту.
ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника № НОМЕР_1 , яку позичальник вказав при оформленні кредиту. Це підтверджується документом від надавача платіжних послуг.
30.09.2025 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Селфі Кредит» укладено договір факторингу № 01.02-39/25, за яким ТОВ «Селфі Кредит» відступило права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за первинними договорами в розмірі заборгованостей боржників перед ТОВ «Селфі Кредит», визначеними в Реєстрі боржників, у тому числі, за даним договором факторингу ТОВ «Свеа Фінанс» було відступлене право вимоги за заборгованістю ОСОБА_1 перед ТОВ «Селфі Кредит» за договором про надання споживчого кредиту № 2141146 від 05.03.2025.
Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 2141146 від 05.03.2025 становить: заборгованість по тілу 33 000 грн.; заборгованість по відсотках 68 970 грн., пеня, штраф - 16 500 грн. Загальна заборгованість 118 470 грн.
Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 2141146 від 05.03.2025 в розмірі 118 470 грн. та судові витрати.
Ухвалою суду від 18.02.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. 
16.04.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що він не укладав та не підписував спірний кредитний договір, спростовує твердження позивача про те, що саме на підставі спірного кредитного договору № 2141146 від 05.03.2025 він отримав від ТОВ «Селфі Кредит» кредит у сумі 33 000 грн. Сама лише наявність його даних у системі Bank ID НБУ ніяким чином не зумовлює факту підписання конкретного кредитного договору. Також у позовній заяві містяться посилання на використання номеру телефону НОМЕР_2 для отримання у вигляді смс- повідомлення одноразового ідентифікатора, але за інформацією ПАТ «Київстар» абонентський номер НОМЕР_2 за ОСОБА_1 не був зареєстрований. У договорі № 2141146 від 05.03.2025 у п. 2.1 зазначено, що кошти надаються шляхом їх перерахування за реквізитами електронного платіжного засобу № НОМЕР_3 . Але, твердження, що саме він отримав грошові кошти шляхом перерахування на картку № НОМЕР_3 , на картку № НОМЕР_1 ґрунтуються на припущенні, що картка № НОМЕР_3 є карткою № НОМЕР_1 , випущеної на його ім`я. Із Єдиного реєстру боржників вбачається, що він є не єдиною особою з ім`ям ОСОБА_1 . Ні договір факторингу, ні акт прийому - передачі реєстру боржників № 1, ні витяг з реєстру боржників № 1 до цього договору не містять даних щодо передачі грошової вимоги стосовно нього за спірним кредитним договором. Навіть, якщо припустити, що кредитний договір було укладено, то враховуючи положення п. 18 «Прикінцеві положення» ЦК, позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.
У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві зазначив про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У позовній заяві позивач вказує, що договір був підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом встановлено, що 05.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2141146 (надалі - договір) шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до п. 1.2 договору ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» надає позичальнику (споживачу) кредит в гривні в розмірі 33 000 грн. 
Згідно із п. 1.3., 1.4 Договору, строк кредиту - 360 днів. Періодичність платежів - кожні 30 днів. 
Так, пунктом 1.5 договору визначено тип процентної ставки фіксована.
Згідно п. 1.5.1 стандартна процентна ставка становить 1% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору.
Відповідно до п. 1.5.2. договору знижена процента ставка 0,85 % в день та застосовується у випадку, якщо споживач, як учасник програми лояльності Товариства, в дату першого платежу - 04.04.2025 або протягом наступного календарного дня, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів.
Згідно п. 2.1 кошти кредиту надані Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок Споживача, включаючи реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_3 .
У п. 3.1. вказано, що нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році.
З п. 10 Договору вбачається, що відповідач підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х567.
Додаток № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 2141146від 05.03.2025 містить графік платежів, з якого вбачається, що загальна вартість кредиту 151 800 грн.
Із паспорта споживчого кредиту вбачається, що  ОСОБА_1 , підписавши його електронним підписом, підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування.
Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Селфі Кредит" та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 2141146від 05.03.2025, для підписання якого відповідачем було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.
Частинами другою, четвертою, шостою статті 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення.
Фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.
Перелік інформації, необхідної для вчинення електронного правочину, визначається законодавством України або за домовленістю сторін.
Відповідно до частини 4 статті 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.
Статтею 1 Закону України «Про Електронні довірчі послуги» визначено, що електронна ідентифікація - це процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. При цьому ідентифікаційні дані особи - це унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. А сама процедура ідентифікації особи є використанням ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, у результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.
Ідентифікаційні дані фізичної особи підпадають під визначення персональних даних. Правовий статус персональних даних установлює Закон України "Про інформацію" та спеціальний Закон України "Про захист персональних даних".
Статтею 2 Закону України "Про захист персональних даних" визначає, що персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
Підставою для ідентифікації резидентів - громадян України є: паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України із штампом реєстрації місця проживання особи (відміткою про прописку).
За змістом розділу 10 договору вбачається здійснення ОСОБА_1 надання персональних даних паспорта, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, зареєстрованого місця проживання, номерів телефону, електронної адреси.
У матеріалах справи відсутні докази того, що надання персональних даних здійснено не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
Верховний суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19 провадження № 61-9071св20 зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Також Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 провадження № 61-6066 св 23 погодився з тим, що без введення особою логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де він обслуговується), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання відповідачами персональних даних від позивача з метою укладення договору, є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, як і незаконності заволодінням його персональними даними.
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт укладення 05.03.2025 з відповідачем ОСОБА_1 договору надання споживчого кредиту № 2141146 в електронній формі, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Факт перерахування коштів ТОВ «Селфі Кредит» відповідно до договору № 2141146 про надання споживчого кредиту за продуктом «NewShort» від 05.03.2025 підтверджується листом платіжного провайдера - ТОВ «Пейтек» № 20250930-7967 від 30.09.2025, у якому зазначено, що ТОВ «Пейтек Україна» є фінансовою установою, що має право на надання платіжних послуг. Між ТОВ «Пейтек Україна» та ТОВ «Селфі Кредит» було укладено договір про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № НОМЕР_4 від 01.04.2024. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта ТОВ «Селфі Кредит»: 05.03.2025 на суму 33 000,00 грн, номер картки НОМЕР_1 , призначення платежу: зарахування на картку, ЕПЗ 4441114467130470 (а. с. 30).
Згідно п. 2.1 кошти кредиту надані Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на рахунок Споживача, включаючи реквізитів електронного платіжного засобу споживача № НОМЕР_3 .
Отже, кошти були перераховані на картку відповідача та банк-емітент, який видав цю картку, є відмінним від первісного кредитора, тому кредитор як фінансова установа не має доступу до виписки про рух коштів по рахунку та інформації про належність картки тій чи іншій особі.
У справі, яка розглядається, грошові кошти були надані фінансовою установою шляхом перерахунку на банківську картку, емітентом якої є відмінна від кредитора банківська установа.
Відтак суд приходить до висновку, що факт укладення кредитного договору та перерахунку коштів є доведеним. 
Доводи відповідача про недоведеність перерахування кредитних коштів саме відповідачу суд відхиляє, оскільки вони спростовуються довідкою ТОВ «Пейтек Україна», з якої вбачається перерахування 33 000 грн на платіжну картку, зазначену ОСОБА_1 під час оформлення кредитного договору. 
Суд звертає увагу на те, що в цій справі саме відповідач, заперечуючи отримання коштів, мав б надати докази на спростування тверджень позивача, адже обов`язок доказування передбачає не лише обов`язок позивача довести свої вимоги, але й обов`язок відповідача спростувати такі вимоги (частина перша статті 81 ЦПК України), а саме відповідач є (чи не є) держателем картки, на яку були зараховані кошти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не надав суду належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про недійсність кредитного договору, в силу прямого припису статті 204 ЦК України його правомірність презюмується.
Указаний договір про надання споживчого кредиту є чинним, його дійсність ніким не оспорено, а тому підлягає до виконання.
Доводи відповідача щодо відсутності належних доказів щодо відступлення права вимоги між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» за договором факторингу № 01.02-39/25 від 30.09.2025 є безпідставними та спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.
За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір, за яким відступається право вимоги, з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин, тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.
Договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
У статті 1077 ЦК України закріплено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.
У постанові від 16 березня 2021року по справі №906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов?язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Тож, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить, що за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Верховний Суд у своїй сталій практиці також неодноразово наголошував, що належними доказами, які засвідчують факт набуття прав вимоги за договором позики (кредитним договором), є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Судом встановлено, що 30.09.2025 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Свеа Фінанс» укладено договір факторингу № 01.02-39/25, за яким ТОВ «Селфі Кредит» відступило права вимоги, а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за первинними договорами в розмірі заборгованостей боржників перед ТОВ «Селфі Кредит», визначеними в Реєстрі боржників. 
Згідно акту приймання - передачі реєстру боржників в електронному вигляді від 30.09.2025 до договору факторингу № 01.02-39/25 від 30.09.2025 клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників в електронному вигляді клієнта від 30.09.2025 у кількості 3467 на загальну суму 81 534 396 грн. 86 коп.
Згідно платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 02.10.2025 ТОВ «Свеа Фінанс» перерахувало ТОВ «Селфі Кредит» за договором № 01.02-39/25 від 30.09.2025 5079918 грн. 47 коп.
Відповідно до Витягу з Реєстру Боржників в електронному вигляді до договору Факторингу, ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 2141146у розмірі 118 470 гривень, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту - 33 000 грн.; заборгованості по відсотках - 68 970 грн., пені, штрафу - 16 500 грн.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач отримав права грошової вимоги за кредитним договором № 2141146 відповідно до договору факторингу № 01.02-39/25 від 30.09.2025, а тому з дати відступлення прав вимоги ТОВ «Свеа Фінанс» стало кредитором за вказаним кредитним договором.
Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором № 2141146від 05.03.2025, який сформовано ТОВ «Селфі Кредит» станом на 30.09.2025, загальна заборгованість становить 118 470 грн, з яких: 33 000 грн - за тілом кредиту, 68 970 грн - за відсотками, 16 500 грн - штрафні санкції.
При цьому судом встановлено, що ТОВ «Свеа Фінанс», як новий кредитор, не здійснювало будь-яких нарахувань за кредитним договором.
Докази погашення заборгованості первісному кредитору та позивачу в матеріалах справи відсутні, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо доведеності розміру заборгованості по відсоткам та штрафним санкціям, суд приходить до наступного.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу.
Керуючись вказаними нормами закону, а також встановивши, що позивач, просив стягнути неустойку в розмірі 16 500 грн., яка відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України підлягає списанню кредитодавцем, суд вважає вказані вимоги необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно із п. 1.3., 1.4 Договору, строк кредиту - 360 днів. Періодичність платежів - кожні 30 днів. 
Так, пунктом 1.5 договору визначено тип процентної ставки фіксована.
Згідно п. 1.5.1 стандартна процентна ставка становить 1% в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору.
Відповідно до п. 1.5.2. договору знижена процента ставка 0,85 % в день та застосовується у випадку, якщо споживач, як учасник програми лояльності Товариства, в дату першого платежу - 04.04.2025 або протягом наступного календарного дня, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювались нарахування відсотків, проценти нараховані первісним кредитором в межах строку кредитування, з 05.03.2025 по 30.09.2025 та відповідно до умов договору, до 04.04.2025 проценти нараховувалися за процентною ставкою 0,85%, а з 05.04.2025 за процентною ставкою 1%, що не суперечить Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг».
Закон України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, яким статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено положенням про те, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %, набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Суд приходить до висновку, що до даних правовідносин застосовується зазначений вище закон.
Верховий Суд у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі №582/202/22 зазначив, що умови договорів про сплату відсотків за користування кредитами є справедливими та не призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договорів, оскільки оспорювані пункти договорів про розміри відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін (договори укладені в електронній формі, про умови договорів позивач була ознайомлена попередньо, а відтак вільно та свідомо погодилась виконувати взяті на себе зобов`язання, у тому числі і щодо сплати процентів за користування кредитним коштами). Кредитний договір укладений на визначений термін, за якими позивач повинен сплатити проценти, що є платою за користування кредитом, а не компенсацією у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково у розмірі 101 970 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33 000 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 68 970 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 30.01.2026.
Таким чином, з відповідача на користь позивача, необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 291,59 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280, 282 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 2141146 від 05.03.2025 у розмірі 101 970 грн. (сто одна тисяча дев`ятсот сімдесят гривень)
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» судовий збір у сумі 2 291,59 гривень (дві тисячі двісті дев`яносто одна гривень 59 коп.) 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс», ЄДРПОУ 37616221, юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, будинок 8. 

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 . 

Суддя           А.О. Чорна